Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

Адвокат Руснакова Т.А. звернулася до суду в інтересах [PERSON] із первинним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Володимирівська сільська рада Баштанського району Миколаївської області, де просила суд: позбавити відповідачку - [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що з 22.09.2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.07.2024 року. Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який разом із батьком проживає за адресою: [ADDRESS] . Шлюбні відносини фактично припинились у 2023 році. На початку 2023 року відповідачка виїхала за кордон та припинила спілкування з дитиною. Ухвалою суду від 30.12.2024 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного порядку. Призначено підготовче судове засідання. В ході підготовчого судового засідання на адресу суду надійшов висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянку [PERSON] відносно її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 31 березня 2025 року представником позивача - адвокатом Руснаковою Т.А. подано уточнену позовну заяву, якою було уточнено третю особу у справі, а саме: замість Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, визначено третьою особою - Службу у справах дітей Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області. 14 квітня 2025 року представником позивача - адвокатом Руснаковою Т.А. подано клопотання, яким остання просила суд розглянути питання щодо прийняття уточненої позовної заяви, в якій було виправлено описку, яку містила первинна редакція позовної заяви в частині назви третьої особи. Ухвалою суду від 14.04.2025 року третю особу у справі - Володимирівську сільську раду Баштанського району Миколаївської області замінено на третю особу - Службу у справах дітей Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області. Також, ухвалою суду від 14.04.2025 року було витребувано додаткові докази у справі за клопотанням представника позивача - адвоката Руснакової Т.А., а саме: інформацію про перетин кордону відповідачкою за період з 24.02.2022 року та характеристику щодо особи відповідачки від Відділу поліції № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області. На виконання вимог ухвали від 14.04.2025 року, від Центру обробки спеціальної інформації ДПС України надійшли відомості щодо перетину кордону (виїзд) [PERSON] 22 вересня 2024 року. Також, на виконання вимог ухвали суду від 14.04.2025 року від ДОП СПД № 1 ВП № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області надійшла характеристика стосовно [PERSON] . Ухвалою суду від 16.05.2025 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду по суті. Визнано обов`язковою явку позивача в судове засідання. В судове засідання відповідачка не з`явилася. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялася за відомою суду адресою, а також за допомогою повідомлення у додаток «Viber» за відомим суду контактним номером телефону та шляхом публікації оголошення про виклик у судові засідання. За змістом абзацу другого частини 1 статті 313 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Враховуючи те, що судом було використано всі можливості щодо належного сповіщення відповідачки про дату, час та місце судового засідання, з огляду на відсутність відомостей щодо зміни відповідачкою місця проживання чи фактичного її місця знаходження, спираючись на те, що на відомий суду контактний номер телефону відповідачки було направлено повідомлення про її виклик до суду, яке доставлено 07.05.2025 року о 14:09:20, а також з огляду на публікацію оголошення про виклик відповідачки до суду на офіційному сайті суду, суд приходить до висновку, що судовий розгляд справи може бути розглянутий без участі відповідачки. Позивач, явка якого до суду була визнана обов`язковою та його представник, в судове засідання не прибули. Згідно поданої заяви від 03.06.2025 року просили провести судовий розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не прибула. Згідно поданої заяви від 02.06.2025 року просила суд провести судовий розгляд без її участі. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу без участі учасників справи, які не прибули в судове засідання та повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.09.2018 року до 16.07.2024 року, що вбачається з копії рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.07.2024 року у справі № 478/801/24. У період шлюбу у сторін народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 30.07.2020 року Казанківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). На момент звернення до суду, [PERSON] , [INFO] проживає разом із позивачем, що підтверджується актом підтвердження на предмет фактичного проживання б/д та б/н та актом обстеження умов проживання № 14 від 18.02.2025 року. З досліджених актів щодо підтвердження фактичного проживання та умов проживання, судом встановлено, що позивач [PERSON] разом із сином проживають спільно за адресою: [ADDRESS] в одноповерховому житловому будинку, який складається з трьох кімнат, коридору та веранди. Будинок належить батькові позивача. Дитина проживає з батьком в одній кімнаті, доглянута, забезпечена необхідними речами та меблями. З наданих суду характеристик сільського голови від 15.10.2024 року № 02-15/961/2024 та від 18.11.2024 року № 338/02-16/01 вбачається, що [PERSON] зареєстрований та проживає в с. Володимирівка та характеризується за місцем проживання позитивно. Проживає разом із сином. Не працює. З огляду на характеристику ДОП СПД № 1 ВП № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області від 13.11.2024 року № 5651/65/1-2024 також встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , характеризується позитивно, зокрема: спиртними напоями не зловживає, порушень громадського порядку не допускає, до адміністративної відповідальності не притягувався. Згідно з довідкою сільського голови від 18.11.2024 року № 339/02-16/01 до складу сім`ї [PERSON] входить син - [PERSON] , 2020 р.н. Факт реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] підтверджується також довідкою про реєстрацію проживання від 26.08.2021 року № 235-08-03 та Витягом з Реєстру територіальної громади від 04.03.2025 року. Як вбачається з характеристики сільського голови від 20.03.2025 року № 02-15/305/2025 [PERSON] народилася в с. Володимирівка, має малолітнього сина [PERSON] , характеризується позитивно на даний час на території громади не проживає. З характеристики ДОП СПД № 1 ВП № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області, наданої листом Баштанського РВП № 1 СПД № 1 від 03.05.2025 року № 70098-2025 також встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На даний час [PERSON] виїхала за межі села та переткнула кордон України. Під час спільного проживання з [PERSON] , [PERSON] займалась вихованням дитини, офіційно не була працевлаштована та заробляла на життя випадковими заробітками. За характером спокійна, алкогольними напоями не зловживала, наркотичних речовин не приймала, до адміністративної відповідальності не притягувалась. Також судом встановлено, що на підставі заяви позивача Казанківським районним судом Миколаївської області було видано судовий наказ від 04.03.2025 року у справі № 478/229/25 за яким стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з 05.03.2025 року. Згідно з висновком комісії з захисту прав дитини Володимирівської сільської ради, затвердженого Виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 25.03.2025 року № 24вбачається доцільним позбавлення батьківських прав громадянку [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Встановивши наведені обставини, суд враховує наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч.2,3 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень п.2 ч.1, ч.ч.2-4 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом, характером та значенням, як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У Преамбулі Конвенції проголошено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Отже, повним та гармонійним розвитком дитини визнається її зростання в сімейному оточенні, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. В свою чергу, статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 59 Закону України «Про освіту», статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачені обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини, відповідно до яких батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної середньої освіти та ін. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Розглянувши спірні правовідносини, що виникли між сторонами даної справи, суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. Суд враховує й те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. У рішенні ЄСПЛ №39948/06 від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв`язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції").Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії"). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа "Хазе проти Німеччини", ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, змінити її в кращу сторону не бажає, нехтуючи при цьому найкращими інтересами дитини, внаслідок чого її фізичний, психічний і моральний розвиток піддаються небезпеці. За результатами судового розгляду, судом не встановлено обставин, що свідчать про необхідність та без альтернативність застосування відносно відповідачки таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно свого сина - малолітнього [PERSON] .Перед судом не доведено будь-яких обставин свідомого та навмисного нехтування відповідачкою батьківських обов`язків, будь-якої винної поведінки з боку відповідачки по відношенню до своєї дитини, нехтування її інтересами та неможливість зміни такої поведінки. Так, зі встановлених обставин справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі до липня 2024 року. У вересні 2024 року відповідачка виїхала за межі кордону України. В ході судового розгляду, позивачем було отримано судовий наказ про стягнення аліментів з відповідачки, починаючи з 03.03.2025 року. Проте, суд зазначає, що окреме проживання батьків, зокрема виїзд матері дитини за кордон, не може вважатись обставиною, що свідчить про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Крім того, не є доказом свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідачки на підставі судового наказу аліментів, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання дитині належного утримання. Що стосується висновку служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, то суд не погоджується з ним, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим. Зокрема, суд звертає увагу на те, що такий висновок було зроблено за результатами обстеження умов проживання дитини та характеристики його батька, але без будь-якого обґрунтування самої доцільності позбавити батьківських прав відповідачку. Напроти, за змістом такого висновку відповідачка характеризується позитивно та станом на 18.11.2024 року виховує сина. Тобто, висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки не узгоджується із його змістом, який позитивно характеризує відповідачку та не вказує підстав через які її слід позбавити батьківських прав. Виходячи із всього наведеного вище, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовано належними та допустимими доказами та обставинами, на підтвердження винної поведінки відповідачки, свідомого та систематичного нехтування нею батьківськими обов`язками, ухилення від виховання і утримання дитини, попередження її про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків, здійснення нею негативного впливу на дитину та інше, для застосування такого заходу, як позбавлення її батьківських прав відносно власної дитини, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові, тому судові витрати слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed