Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

У березні 2025 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація про скасування відомостей про зняття з реєстрації. В обгрунтування позовних вимог, позивач вказує, що за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності трьом співвласникам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - на підставі свідоцтва про право власності від 27.01.1997, і також [PERSON] на підставі договору дарування 1/4 квартири від 12.11.2003. Разом з цим, позивач вказує, що її права були порушенні, оскільки останню було незаконним шляхом знято з реєстрації за зазначеною адресою, що стало підставою для звернення до суду. Таким чином, позивач просить суд: - скасувати відомості про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за адресою: квартира [ADDRESS] , оформлені за заявою [PERSON] від 11.07.2024 начальником відділу з питань реєстрації місця проживання Печерської районної в місті Києві державної адміністрації Модлинською О.Є. 12.07.2024. - поновити відомості щодо задекларованого/зареєстрованого місця проживання [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за адресою: квартира [ADDRESS] . 21.03.2025 року ухвалою судді було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримала. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідач була повідомлена про судове засідання шляхом направлення судової повістки, зокрема і в системі «Електронний суд» та розміщенням інформації про судовий розгляд на сайті суду, що визначено Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та узгоджується з приписами цивільного процесуального законодавства, що, як наслідок, свідчить, що відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва. Згідно ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності трьом співвласникам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - на підставі свідоцтва про право власності від 27.01.1997, і також [PERSON] на підставі договору дарування 1/4 квартири від 12.11.2003. За вказаною адресою також було зареєстровано місце проживання співвласників, що підтверджується їх копіями паспортів з відміткою про місце реєстрації. Позивач вказує, що через військові дії власники вимушені були тимчасово виїхати з території України, тому квартира довгий час була пуста. Відтак, даними обставинами скористались невстановлені особи, які вчинили протиправні дії - самовільно вибили стіну поряд із замком до вхідних дверей, здійснили заміну замків, після чого закрили отвір у стіні свіжим розчином цементу. За даним фактом, за заявою представника [PERSON] - адвоката Сенченко А.С. відділом дізнання Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві розпочато досудове розслідування за кримінальним провадженням № 12024105060000443 від 19.07.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. При цьому, органом досудового розслідування шляхом перевірки відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власниками встановлено, що відносно квартири, за адресою [ADDRESS] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалією Інною Василівною 10 та 11.07.2024 внесено записи про перереєстрацію права власності на [PERSON] , на підставі свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) якщо прилюдні торги не відбулися: - свідоцтво про перереєстрацію права власності на 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] від попереднього власника, [PERSON] , від 10.07.2024, зареєстровано в реєстрі за №233; - свідоцтво про перереєстрацію права власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] від попереднього власника, [PERSON] , від 11.07.2024, зареєстровано в реєстрі за №234; - свідоцтво про перереєстрацію права власності на 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] від попереднього власника, [PERSON] , від 11.07.2024, зареєстровано в реєстрі на №235. Позивач стверджує, що співвласникам не було нічого відомо про те, що до квартири потрапили сторонні особи, про факт здійснення перереєстрації квартири, про підстави вчинення таких дій. При цьому, станом на дату перереєстрації 10.07.2024 та 11.07.2024, на квартирі за адресою [ADDRESS] було наявне зареєстроване обтяження, а саме: арешт нерухомого майна. Обтяження було накладено 10.01.2024 Печерським відділом ДВС у місті Києві, на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі №757/42859/23-ц та ухвали Печерського районного суду міста Києва від 12.12.2023 у справі №757/42859/23-ц про виправлення описки. Відтак, позивач вважає, що органом виконавчої служби було внесено відомості в Державний реєстр речових прав за прізвищем [PERSON] , проти дій якої був накладений арешт. Відомості про таке обтяження станом на 10.07.2024 та 11.07.2024 були наявні в Державному реєстрі речових прав. При цьому, позивач зазначає, що [PERSON] безумовно знала про таке обтяження під час звернення до нотаріуса для вчинення реєстраційних дій, оскільки [PERSON] є стороною у справі №757/42859/23-ц, що розглядається Печерським районним судом міста Києва за позовом про визнання недійсним іпотечного договору квартири [ADDRESS] від 29.05.2014, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим номером 400. Отже, їй, як учаснику справи, було направлено копії ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі №757/42859/23-ц та ухвали Печерського районного суду міста Києва від 12.12.2023 у справі №757/42859/23-ц про виправлення описки, а також було відомо про накладення 10.01.2024 арешту на квартиру Печерським відділом ДВС у місті Києві. Також, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2024 у справі №757/34660/24-к накладено арешт на майно, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 372708180000; заборонено вчинення будь-яких дій суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі, але не виключно: державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, які здійснюють діяльність на території України та іншим суб`єктам, що вчиняють дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щодо набуття, зміни або припинення речових прав на квартиру [ADDRESS] , шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заборонено будь-яким фізичним та юридичним особам на період дії арешту вчиняти будь-які дії з квартирою за адресою: [ADDRESS] , пов`язані з користуванням, розпорядженням і відчуженням майна. Печерським УП ГУНП у м. Києві також здійснюється досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме за фактом шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] . Під час здійснення таких злочинних дій, позивач дізналася, що її також знято з реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] . Так, встановлено, що 11.07.2024 [PERSON] звернулася до відділу з питань реєстрації місця проживання Печерської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). 12.07.2024 Начальником вказаного відділу Модлинською О.Є. задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) [PERSON] знято. 07.01.2025 Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією надано відповідь на адвокатський запит, що порушень законодавства в знятті з реєстрації місця проживання позивача немає, та додано лише копію паперової заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Усі інші копії документів для зняття з реєстрації місця проживання так і не надано. 06.02.2025 Державною міграційною службою України, за результатами розгляду скарги, безпідставно, без усілякого обґрунтування зроблено висновок, що порушень законодавства у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб під час здійснення працівниками органу реєстрації зняття з реєстрації місця проживання позивача клієнтки не встановлено. Таким чином, позивач вважає, що факт зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , за адресою: квартира [ADDRESS] проведено з грубим порушенням Законів України «Про адміністративну процедуру», «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, в частині недодержання визначеної законодавством адміністративної процедури під час прийняття такого рішення та безумовно є підставою для його скасування та відновлення попереднього становища. З врахуванням зазначених обставин, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). За приписами статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Водночас Основний Закон України так само гарантує право кожного на житло, невід`ємною складовою якого є заборона на примусове позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції). Вказане конституційне положення знайшло своє закріплення у статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Заборона виселення фізичної особи або примусового позбавлення її житла іншим чином, крім випадків, встановлених законом, передбачена і у нормі частини четвертої статті 311 ЦК України. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом врегульоване нормами статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 ЖК України), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлові відносини тісно пов`язані з правом особи на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, порядок реалізації яких визначає Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання місце проживання» (далі також - Закон № 1382-IV). За змістом положень цього Закону місцем проживання особи є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. З 01.12.2021 набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX від 05.11.2021 (далі по тексту рішення - Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. На підставі цього Закону були внесені зміни до низки законодавчих актів, у тому числі і до Закону № 1382-IV, з якого було виключено статтю 7. Стаття 2 Закону № 1871-IX дає визначення, що орган реєстрації - це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи; реєстр територіальної громади - це інформаційно-комунікаційна система, призначена для обробки визначеної цим Законом інформації, що створюється, ведеться та адмініструється органом реєстрації у порядку, визначеному цим Законом; реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи; Частина перша статті 18 Закону № 1871-IX визначає, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них (пункт 2). Частиною тринадцятою цієї норми передбачено, що орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо: особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним; відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях; за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів. Відповідно до положень Закону № 1871-IX постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі по тексту рішення - Порядок). Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Згідно з пунктами 50, 61 Порядку реєстраційна дія по зняттю повнолітньої особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. У разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: 1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Відповідно до абз. 8 п. 69 Порядку, Посадова особа органу реєстрації або адміністратор центру надання адміністративних послуг перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), про що зазначена посадова особа робить відповідний запис у заяві. Посадова особа органу реєстрації у день звернення особи, її законного представника (представника) або в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту: інформує особу (осіб), місце проживання якої (яких) зняте за заявою власника житла, засобами поштового, телефонного або електронного зв`язку. Так, судовим розглядом втсановленно, що на момент зняття позивача з реєстрації за заявою нового власника [PERSON] права якого на дану квартиру оскаржуються в іншому судовому провадженні, були наявні обтяження накладенні 10.01.2024 Печерським відділом ДВС у місті Києві, на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі №757/42859/23-ц та ухвали Печерського районного суду міста Києва від 12.12.2023 у справі №757/42859/23-ц про виправлення описки. Разом з цим, 11.07.2024 [PERSON] звернулася до відділу з питань реєстрації місця проживання Печерської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Таким чином, 12.07.2024 Начальником вказаного відділу Модлинською О.Є. задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) [PERSON] знято. З врахуванням зазначених норм, можна зробити висновок, що при здійснення відповідних дій, уповноважена особа має надати оцінку наданим документам поданим на зняття з реєстрації. Так, як встановлено п. 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. У п. 87 Порядку встановлено, що орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування), що стосуються заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, або перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань (у разі відсутності письмової згоди відповідного іпотекодержателя або довірчого власника на декларування/реєстрацію місця проживання). Відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що орган реєстрації, приймаючи рішення про зняття з реєстрації місця проживання останньої не перевірив ці відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки дана перевірка засвідчила обставину не можливості зняття з реєстрації позивача або ж підтвердила необхідність у додатковому вивченні документів та повідомлення позивача про зазначені дії. Відповідно до ст. 79 Закону України «Про адміністративну процедуру», право на адміністративне оскарження відповідно до цього Закону має особа, яка вважає, що прийнятим адміністративним актом чи його виконанням порушено або може бути порушено її право, свобода чи законний інтерес. Особа, реалізуючи своє право на адміністративне оскарження відповідно до цього Закону, залежно від обставин справи може вимагати, зокрема, визнання протиправним та скасування адміністративного акта чи окремих його положень; вчинення адміністративним органом необхідних дій з метою відновлення порушеного права, свободи чи законного інтересу особи, а також усунення негативних наслідків, відшкодування матеріальної шкоди. Згідно з ст. 80 Закону України «Про адміністративну процедуру» суб`єктом розгляду скарги, пов`язаної із здійсненням органом місцевого самоврядування делегованого йому повноваження органу виконавчої влади, є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику щодо делегованого повноваження. Ст. 17 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом, відомості про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи визнаються недійсними та скасовуються органом реєстрації. У разі виявлення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, порушення органом реєстрації під час здійснення відповідної реєстраційної дії вимог закону до такого органу реєстрації надсилається повідомлення про необхідність проведення перевірки щодо здійснення такої реєстраційної дії. У разі підтвердження порушення відомості про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи визнаються недійсними та скасовуються. Як встановлено ст. 19 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» скасування рішення про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється відповідно до вимог, встановлених для скасування відомостей про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи статтею 17 цього Закону та в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статею 29 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб щодо внесення інформації до реєстру територіальної громади про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування рішень органів реєстрації, зміну інформації в реєстрі територіальної громади можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку. Відповідно до п.п. 91-93 Порядку відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом. У разі виявлення реєстраційних дій проведених з порушенням вимог, встановлених законом, керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав для декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи. У разі скасування відомостей про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи місце проживання (перебування) такої особи вважається таким, що задеклароване/зареєстроване за попередньою адресою житла. Після скасування органом реєстрації відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи у реєстрі територіальної громади актуалізуються відповідні відомості про місце проживання особи. Слід зазначити, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2023 в справі № 489/3691/20 вказано, що спір про визнання незаконним та скасування реєстраційного запису або рішення державного реєстратора про зняття особи з реєстрації місця може розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на житло іншою особою. Належним відповідачем у такому спорі є особа, за заявою якої позивача було знято з реєстрації місця проживання в житловому приміщенні та його власник на момент розгляду справи, за рахунок якого можливо задовольнити таку позовну вимогу. Органи реєстрації, що забезпечують формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи, або його посадові особі, не можуть виступати належними відповідачами у такому спорі. Такий орган лише зобов`язаний виконати відповідне рішення суду незалежно від того, чи був цей орган залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так, дослідивши всі обставини, які зазначені вище, суд прийшов до висновку, що зі сторони позивача було доведено суду обгрунтованість своїх вимог, а іншого стороною відповідача не було спростовано. Таким чином, суд, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки вбачається, що зняття з реєстрації позивача могло бути здійснено без повноти дослідження документів, що свідчить про передчасність таких дій, оскільки права нового власника на квартиру оскаржуються та на момент скасування реєстрації були наявні обтяження. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачами з оплати судового збору у розмірі 2 422,40 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Outcome: approved