Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

21.02.2225 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся позивач із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №29.03.2024-100000419 від 29.03.2024 року у розмірі 27400,00 грн. Позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» обґрунтовані наступним. Між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 29.03.2024 року було укладено Кредитний договір (оферти) №29.03.2024-100000419. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 10000,00 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 29.03.2024 року, строком на 140 днів. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 27400,00 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10000,00 грн., заборгованості по процентам в розмірі 13400,00 грн., комісії 1500,00 грн., неустойки 2500,00 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр», у зв`язку із чим останні звернулися до суду із позовною заявою про стягнення із відповідача на свою користь заборгованості. Ухвалою суду від 06.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. 18.04.2025 року від представника відповідача адвоката Стрижака Є.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначав, що ТОВ «Споживчий центр» у позовній заяві мотивуючи задоволення своїх позивних вимог посилається на те, що основним доказом, який підтверджує наявність у [PERSON] заборгованості за кредитним Договором №29.03.2024-100000419 від 29.03.2024р. є розрахунок цієї заборгованості без номеру та дати, який останнім долучено до матеріалів цивільної справи №191/868/25. Проте, з таким твердженням позивача неможливо погодитися, оскільки сам розрахунок заборгованості без номеру та дати є внутрішнім документом фінансової установи та не є первинним документом, який оформлений відповідно до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Однак, відповідна виписка по картковому рахунку відповідача всупереч зазначеному відсутня в матеріалах даної цивільної справи, а отже наявність заборгованості та її розмір з боку позивача не підтверджений належними та достатніми доказами у розумінні цивільно-правового законодавства. Враховуючи зазначене, розрахунок заборгованості за кредитним Договором №29.03.2024-100000419 від 29.03.2024р. не підтверджує обставини перерахування відповідачу кредитних коштів та є аналітичним документом позивача, складеним в односторонньому порядку, тому не є безспірним доказом обставини видачі кредиту та наявності боргу. Разом з тим, позивач на підтвердження перерахування кредитних коштів у розмірі 10 000 грн. 00 коп. на рахунок відповідача долучає до матеріалів справи квитанцію без номеру, зі змісту якої не можливо встановити повний номер платіжної картки [PERSON] , оскільки дані останньої є частково зашифрованими. Крім того, квитанція також не містить відомості про платника та отримувача коштів, а отже, банківські реквізити позичальника є невизначеними всупереч вимогам Закону України «Про платіжні послуги». На підставі зазначеного вище, [PERSON] вважає, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» в частині стягнення з неї процентів за кредитним Договором є необґрунтованими та безпідставними. Позивач всупереч вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та Правил про споживчий кредит безпідставно та неправомірно заявив вимогу до відповідача про стягнення комісії у розмірі 1500 грн. 00 коп. за надання кредиту, у зв`язку з відсутністю у кредитному договорі інформація про перелік додаткових та супутніх банківських послуг, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитних коштів відповідачем. Крім того, у позивача на даний час відсутні законні підстави для стягнення з [PERSON] неустойки, оскільки остання нарахована в період дії в Україні воєнного стану, а отже, підлягає списанню з відповідача на підставі п.2 ч.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2120-ІХ. На підставі викладеного вище, відповідач вважає, що доводи позивача викладені у позовній заяві є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» в частині стягнення з відповідача процентів, комісії та неустойки за кредитним Договором №29.03.2024-100000419 від 29.03.2024р. слід відмовити у повному обсязі. 23.04.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник зазначила, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляла. Видача кредитних коштів відповідачу підтверджує Квитанція №2443140759 від 29.03.2024р., яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», а відтак належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу Liqpay, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим позивач виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. До суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору №29.03.2024-100002040, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору №29.03.2024-100002040), підписані одноразовим ідентифікатором «A742», які містить номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме: 4211-13XX-XXXX-8147.Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею якою володіє виключно Банк-емітент картки. У зв`язку з наведеним, квитанція від 29.03.2024 про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, представник відповідача не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку 4211-13XX-XXXX-8147, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, TOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 29.03.2024-100000419 від 29.03.2024 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Сторона позивача вважає безпідставними доводи відзиву про ненадання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу. Тому для встановлення факту отримання відповідачем коштів за кредитним договором просили витребувати з АТ «Банк Кредит Дніпро» письмові докази по справі. Крім того, за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. У зв`язку із чим, позовні вимоги просили задовольнити. Ухвалою суду від 05.06.2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів, поданому разом із відповіддю на відзив від 23.04.2025 року, оскільки, представником не було обґрунтовано неможливість подання клопотання про витребування письмових доказів разом із поданням позовної заяви до суду, а також не зазначено та не долучено до клопотання доказів вжиття заходів для отримання цього доказу самостійно, доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. У сьогоднішнє судове засідання представник позивача не з`явився, просили проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, від відповідача та представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог заперечують. Суд, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. 12 та 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Згідно з позицією Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із позовної заяви, між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 29.03.2024 року було укладено Кредитний договір (оферти) № №29.03.2024-100000419. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 10000,00 грн. Згідно з паспортом споживчого кредиту, відповідача повідомлено про основні умови кредитування з використанням кредиту на суму 10000,00 грн, зокрема типу кредиту, суму ліміту, строку кредитування, процентної ставки, типу процентної ставки; орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, повернення кредиту та про наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором. Позивач посилається на те, що відповідно до договору від 29.03.2024 року та квитанції від 29.03.2024 року про видачу коштів кредитором надано [PERSON] кредит у розмірі 10000,00 грн. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 27400,00 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10000,00 грн., заборгованості по процентам в розмірі 13400,00 грн., комісії 1500,00 грн., неустойки 2500,00 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Позивач стверджує, що між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України "Про електронні довірчі послуги". Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться . За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язань або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Боржник що прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за заподіяні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку, визначеним статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування» про надання не частіше одного разу на місяць безоплатної інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надання виписок по рахунку, щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за договором, які сплачені та які належить сплатити і дати сплати та такі послуги не можуть бути оплатними. Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №180/1434/20, від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19, від 14 вересня 2022 року у справі №755/11636/21. У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/564/18 вказано, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та підтверджують її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Виписка по рахунку може бути належним доказом наведених у позові обставин, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21). Але позивачем на обґрунтування позовних вимог до матеріалів справи не надано виписки по рахунку, інших первинних документів, які б свідчили про виникнення у відповідача за кредитним договором заборгованості. У матеріалах справи наявна довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором №29.03.2024-100000419 від 29.03.2024 року, відповідно до якої заборгованість [PERSON] по кредитному договору №29.03.2024-100000419 від 29.03.2024 року складає: 10000,00 грн. основний борг, 13400,00 грн. проценти, 1500,00 грн. комісія, 2500,00 грн. неустойка. Однак, з даної довідки-розрахунку неможливо перевірити правильність нарахування відсотків, а також, зробити висновок, що заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Оцінюючи надану позивачем копію квитанції Liqpay про електронний переказ коштів від 29.03.2024 року за договором №29.03.2024-100000419, суд звертає увагу, що з її змісту вбачається, що платник Швидкий кредит перерахував на невстановлений банківський рахунок Visa 421113*47 кошти в сумі 10000,00 грн., при цьому номер рахунку отримувача в ній не відображається повністю, як і не відображається ПІБ, РНОКПП особи, тому ідентифікувати відповідача як власника банківської картки та отримувача цих коштів за вказаним документом неможливо. Крім того, даний документ не є первинним документом в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відтак, на думку суду, сама по собі надана довідка сформована платіжним сервісом «ПриватБанк» системою LiqРay, не є належним та достатнім доказом виникнення та існування між кредитором та відповідачем кредитних відносин та доказом заборгованості. Інших документів, які б підтверджували отримання відповідачем грошових коштів від позивача на умовах договору кредитування, так само як і розрахунку заборгованості, графіку погашення платежів, виписки по кредитному договору, позивачем не надано. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed