Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Служба безпеки України (далі - СБУ) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення без надання іншого житла та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що [PERSON] проходив військову службу в СБУ з 20.08.2004 по 14.11.2007 та з 14.07.2012 по 15.09.2020. Відповідно до рішення Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 24.12.2005 (протокол №18) [PERSON] на склад сім`ї 4 особи (він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] ) надано службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка згідно з рішенням ЖПК ЦУ СБУ від 19.11.2008 (протокол №15) виключена з числа службових та надана зазначеним особам в постійне користування. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 26.12.2018 за рішенням Дарницького районного суду міста Києва. 29.12.2018 [PERSON] звернувся з рапортом про надання службового житла. Рішенням Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 21.02.2019 (протокол № 1) [PERSON] надано службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до наказу голови СБУ від 04.09.2020 №1174-ос/дск [PERSON] звільнений з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у запас СБУ. 18.01.2021 [PERSON] направлено лист-претензію щодо вивільнення та передачі ЦУ СБУ службової однокімнатної квартири [ADDRESS] . Листом від 17.02.2021 [PERSON] повідомив про своє бажання здати СБУ зазначену квартиру, проте у зв`язку з відсутністю у нього житла попросив зареєструвати його за адресою відомчого гуртожитку Служби безпеки України по [ADDRESS] (без надання ліжко-місця). Рішенням Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 25.02.2021 (протокол № 1) постановлено зареєструвати [PERSON] за адресою відомчого гуртожитку Служби безпеки України по [ADDRESS] (без надання ліжко-місця) за умови звільнення службової квартири. Оскільки [PERSON] не звільнив займану службову квартиру, СБУ листами від 08.01.2024, від 09.02.2024, від 22.03.2024, від 13.05.2024 зверталось до відповідача з вимогою щодо вивільнення службового житлового приміщення, проте вказані листи повернулись на адресу СБУ у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання. [PERSON] у добровільному порядку не вивільнив службове житло, тому позивач змушений врегулювати це питання в судовому порядку. Виходячи з необхідності забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житловим, а також принципів рівності, добросовісності та справедливості, слід дійти висновку, що на військовослужбовців (зокрема, звільнених з військової служби), а також членів їх сімей, які були забезпечені постійним житлом в межах норми ( [PERSON] надано службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] ), не можуть поширюватися гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України, при їх виселенні з попередньо наданого на час проходження військової служби тимчасового житла (службового житла чи кімнати у гуртожитку). Просила виселити [PERSON] без надання іншого житлового приміщення зі службової однокімнатної квартири [ADDRESS] та зобов`язати знятися з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 09.12.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 01.02.2025 відповідач подав до суду відзив на позову заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що на момент отримання службового житла за адресою: [ADDRESS] , він не перебував на квартирному обліку, житлом на підставі права власності не володів, участі у приватизації державного житлового фонду не приймав, був зареєстрований у відомчому гуртожитку СБУ по [ADDRESS] (з 30.05.2014). Фактично проживав в кімнаті [ADDRESS] . Тривалий час (понад 8 років) ним не підтримувались стосунки з дружиною, а 26.12.2018 за рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб було розірвано. У неприватизованій трикімнатній квартирі [ADDRESS] залишилась проживати його колишня дружина [PERSON] та їх сини [PERSON] та [PERSON] . Він відмовився від включення його до складу майбутніх учасників спільної або часткової власності під час приватизації житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . На час розподілу житла його календарна вислуга складала понад 38 років у календарному обчислені, грошова компенсація не отримувалась, право на безоплатну приватизацію житла не було використано. Відсутні підстави стверджувати про порушення законодавства в частині повторного отримання службового житла. Під час проживання в службовому житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , ним було проведено ряд робіт з покращення житлових умов за власний кошт, приблизна вартість яких становить 200000 грн. Наразі в жилому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано три особи: його колишня дружина [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] , при цьому останній перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та має трьох неповнолітніх дітей. Жила площа квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 57,5 кв.м., при цьому згідно зі статтею 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв. м на одну особу. Зазначена службова квартира була надана йому на сім?ю з чотирьох осіб в межах норми жилої площі. На час розгляду даного спору в цій службовій квартирі проживають семеро осіб. Крім того, він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у якої також відсутнє житло на праві власності. Представник позивача підтримала заявлений позов, підтвердила доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Протоколом № 18 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 24.12.2005 постановлено клопотати перед Житлово-побутовою комісією ЦУ СБУ щодо надання службової однокімнатної квартири [ADDRESS] полковнику [PERSON] на одного. Рішенням СБУ «Про надання службового жилого приміщення» від 03.03.2006 № 18 надано службове жиле приміщення [PERSON] на родину із 4-х осіб: він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , ізольовану службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] , з правом на додаткову площу, як полковнику (постанова РМ СРСР від 17.02.1982 №193). Квартира включена до складу службових розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 13.07.2006 №769. Відповідно до витягу з розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 19.12.2008 №1574 на підставі клопотання СБУ №19/10-3403 від 26.11.2008 виключено з числа службової житлової площі 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] , та надано її [PERSON] на родину з 4 осіб: він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] . [PERSON] перебуває на військовій службі з 1980. На квартирному обліку не перебуває. Відповідно до розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.02.2011 №108 включено до службового житла СБУ однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] , житловою площею 19,16 кв.м. Відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання Житлово - побутової комісії Центрального управління СБУ від 21.02.2019 постановлено до вимог п 5.1. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 №792 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26.11.2007 за №1308/14575 погоджено рішення керівництва ДГЗ СБ України щодо надання полковнику [PERSON] на одного службової однокімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з протоколу №1 засідання Житлово - побутової комісії Центрального управління СБУ від 25.02.2021 постановлено зареєструвати [PERSON] за адресою відомчого гуртожитку СБУ по [ADDRESS] (без надання ліжко-місця) за умови звільнення та передачі СБУ службової однокімнатної квартири [ADDRESS] . [PERSON] звільнено з військової служби на підставі наказу СБУ від 04.09.2020 №1174-ос/дск. 28.08.2021 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис №1552. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 30.08.2023, реєстровий №117, [PERSON] просив не включати його до складу майбутніх учасників спільної або часткової власності під час приватизації житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Наслідки відмови від участі у приватизації йому роз`яснені та зрозумілі. Листом від 22.12.2023 №19/10-12165ВС Департамент господарського забезпечення СБУ просило відповідача звільнити займану службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] , оскільки його звільнено з військової служби СБУ та він не перебуває на квартирному обліку в Центральному управлінні СБУ. Відповідно до ч. 1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Згідно із частинами першою, третьою статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання. Такі жилі приміщення надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до пункту 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 р. №37, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. Пунктом 5 вказаного Положення передбачено, що облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових. Службові жилі приміщення обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень. Оперативний облік належних їм службових жилих приміщень провадять також відповідні підприємства, установи, організації. Як передбачено ч. 2 ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання. Відповідно до ч.ч1,3ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України). Відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. У постанові від 17.04.2020 у справі №463/6203/17 Верховний Суд вказав, що особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення у відповідності до статті 124 ЖК України. Пунктом 36 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 визначено, що право на отримання службового житла мають співробітники-військовослужбовці СБУ до одержання ними постійного житлового приміщення. Згідно з пунктом 5.1. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06 листопада 2007 року №792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26 листопада 2007 року за №1308/14575 (далі - Інструкція № 792) співробітники та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Згідно з пунктом 5.4. Інструкції № 792 надання службового житла здійснюється: у Центральному управлінні СБ України - за рішеннями керівників підрозділів Центрального управління, які погоджуються з житлово-побутовою комісією Центрального управління СБ України та затверджуються Головою СБ України; в органах, закладах та установах СБ України, а також структурних підрозділах у підрозділах Центрального управління, які є розпорядниками бюджетних коштів (крім тих, що здійснюють діяльність у місті Києві) - за рішеннями їх керівників на підставі мотивованих рапортів начальників підрозділів та за погодженням з житлово-побутовою комісією Центрального управління СБ України, що затверджуються заступником Голови СБ України, до функціональних обов`язків якого належить координація господарського забезпечення. Заступникам Голови СБ України, керівникам підрозділів Центрального управління, органів, закладів та установ СБ України, штабу Антитерористичного центру при СБ України службові житлові приміщення надаються за рішенням Голови СБ України з урахуванням пропозицій житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України. Згідно з пунктом 5.7. Інструкції №792 рішення про надання службового житлового приміщення подається до виконавчого органу районної, міської, районної в місті ради для оформлення спеціального ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане службове житлове приміщення. Згідно з пунктом 5.12. Інструкції №792 рішення про виключення з числа службових житлових приміщень приймається керівниками відповідних органів, закладів та установ СБ України, а також структурних підрозділів у підрозділах Центрального управління, які є розпорядниками бюджетних коштів (крім тих, що здійснюють діяльність у місті Києві) на підставі пропозицій житлово-побутової комісії та за погодженням з житлово-побутовою комісією Центрального управління СБ України, що затверджується заступником Голови СБ України, до функціональних обов`язків якого належить координація господарського забезпечення, з наданням необхідних документів для його вивчення. Рішення про виключення з числа службових житлових приміщень, наданих співробітникам підрозділів Центрального управління СБ України, приймається житлово-побутовою комісією Центрального управління СБ України на підставі пропозицій житлово-побутових комісій підрозділів Центрального управління СБ України та затверджується заступником Голови СБ України, до функціональних обов`язків якого належить координація господарського забезпечення, з наданням необхідних документів для його вивчення. Рішення про виключення з числа службових житлових приміщень, наданих заступникам Голови СБ України, керівникам підрозділів Центрального управління, органів, закладів, установ СБ України, штабу Антитерористичного центру при СБ України, приймається Головою СБ України на підставі пропозицій житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України. Згідно з пунктом 5.15. Інструкції №792 виселення зі службових житлових приміщень здійснюється у порядку та на підставах, визначених законодавством України. Згідно з пунктом 5.16. Інструкції №792 військовослужбовці в місячний строк з дня розірвання шлюбу зобов`язані письмово повідомити відповідну житлово-побутову комісію за місцем перебування їх на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, з наданням копій підтвердних документів. Колишні члени сім`ї співробітника, які проживають у службовому житловому приміщенні після розірвання шлюбу, у двомісячний строк звільняють таке приміщення. У випадку, якщо колишні члени сім`ї не звільнили службове житлове приміщення в добровільному порядку, Центральне управління, регіональні органи, заклади, установи СБ України вживають заходів щодо їх виселення у судовому порядку. Згідно з пунктом 5.17. Інструкції №792 зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа співробітників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано житлове приміщення, але не припинили військової служби в СБ України; осіб, звільнених у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; пенсіонерів за віком, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого співробітника, якому було надано службове житлове приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Згідно з пунктом 5.20. Інструкції №792 житлове приміщення виключається з числа службового у випадках: якщо в Центральному управлінні (структурному підрозділі його підрозділу, який є розпорядником бюджетних коштів, крім того, що здійснює діяльність у місті Києві), органі, закладі, установі СБ України, штабі Антитерористичного центру при СБ України СБ України відпала потреба в його використанні; якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Згідно з пунктом 5.21. Інструкції №792 за бажанням співробітника або особи, звільненої з військової служби в СБ України, що перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та проживає у службовому житловому приміщенні, це житлове приміщення може бути надано для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових у випадках, якщо ця особа: а) має вислугу на військовій службі 20 років і більше; б) звільнена з військової служби за вислугою років, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, унаслідок інвалідності, захворювання, отриманого при виконанні обов`язків військової служби; в) перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності Законом України від 24 червня 2004 року № 1865-IV "Про внесення змін до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і належить до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службових приміщень без надання іншого житлового приміщення. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Судом встановлено, що рішенням СБУ «Про надання службового жилого приміщення» від 03.03.2006 №18 надано [PERSON] на родину із 4-х осіб: він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , ізольовану службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] , з правом на додаткову площу, як полковнику (постанова РМ СРСР від 17.02.1982 №193). Квартира включена до складу службових розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 13.07.2006 №769. В подальшому, вищезазначена квартира була виключена з числа службової житлової площі, при цьому [PERSON] на квартирному обліку не перебував. В судовому засіданні встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] , після виключення її з числа службових була приватизована колишньою дружиною відповідача та його синами, а сам відповідач [PERSON] відмовився від участі у приватизації, розпорядившись цим правом на власний розсуд. До службового житла СБУ включено однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] , яку в подальшому надано [PERSON] для проживання. 04.09.2020 [PERSON] було звільнено з військової служби в СБУ. Суд зауважує, що можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього. Незважаючи на те, що за чинним законодавством України службове житло не належить до житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, його використання не має постійного характеру, оскільки обмежується часом перебування особи, якій воно було надане, у трудових правовідносинах із роботодавцем. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником. Відповідачу було надано однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] , житловою площею 19, 16 кв.м., проте оскільки він був звільнений з військової служби в СБУ, то не має права на користування та проживання у службовій квартирі, оскільки особи, які припинили трудові відносини з підприємством (в даному випадку СБУ) підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Також суд зазначає, що існує нагальна суспільна необхідність для втручання у житлові права відповідача, який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , і не звільнив спірне житло після звільнення зі служби, оскільки в СБУ існує черга співробітників (військовослужбовців та членів їх сімей), які не мають житла і можуть претендувати на заселення у спірну службову квартиру. Зазначене відповідає меті забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житловим, а також принципів рівності, добросовісності та справедливості. Суд враховує, що відповідачу та членам його сім`ї надавалась для проживання службова квартира за адресою: [ADDRESS] , яка в подальшому була виключена зі складу службової житлової площі СБУ з метою постійного права користування нею відповідачем. При цьому відповідач мав право брати участь у приватизації цієї квартири, проте відмовився від цього права, чим на думку суду, штучно погіршив свої житлові умови, а квартира була приватизована колишньою дружиною та синами відповідача. При цьому, відмовляючись від участі в приватизації, відповідач розумів наслідки вчинення таких дій, про що зазначив у нотаріально посвідченій заяві. Суд, оцінюючи вимогу позивача, враховує вищевстановлені обставини та вважає, що виселення відповідача зі службового житла за умови існування реальної потреби інших діючих співробітників СБУ у забезпеченні житлом є виправданим для застосування такого заходу та буде пропорційним втручанням у право особи на житло переслідуваній легітимній меті. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення зі спірної службової однокімнатної квартири підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що неналежним способом захисту є вимога зобов`язати відповідача знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , оскільки п.п.2 п.50 постанови КМУ "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" від 7 лютого 2022 р. №265 встановлено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Виходячи з наведеного, суд залишає вимогу про зобов`язання відповідача знятись з реєстраційного обліку зі спірної службової квартири без задоволення. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2422,50 грн., у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення.

Outcome: partial