Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] через представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою в обгрунтування якої зазначив, що йому на праві часткової власності (47/100) належить квартира [ADDRESS] . Згідно технічної характеристики, зазначена квартира посімейного заселення, розташована на 1 поверсі 3-х поверхового будинку, житловою площею 31,6 кв.м., загальною площею 60,3 кв.м., та складається з приміщення № 8 площею 15,0 кв.м., приміщення № 7 площею 16,6 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., вбиральні 1,7 кв.м., ванної кімнати площею 3,2 кв.м., коридору 8,3; 6,7; 1,5 кв.м. Загальна площа приватизованої частини квартири становить 25,6 кв.м. Згідно технічного паспорту на вищевказану квартиру, [PERSON] є власником приміщення № 8 площею 15,0 кв.м., та приміщень спільного користування (кухня, вбиральня, ванна кімната, коридори). Співвласниками приміщення № 7, площею 16,6 кв.м., та приміщень спільного користування (кухня, вбиральня, ванна кімната, коридори) є [PERSON] , [PERSON] . Зазначені приміщення визначені за відповідачами як квартира [ADDRESS] . З метою реалізації свого права на вільне користування та розпорядження зазначеним майном, [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шефель Д.С. з метою посвідчення договору купівлі продажу 47/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] . 08.12.2021 року [PERSON] отримав від приватного нотаріуса Шефель Д.С. постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з причини відсутності можливості з`ясувати співвласників у праві спільної часткової власності на комунальну квартиру [ADDRESS] , що розташована за вищезазначеною адресою, щоб вчинити відповідно до ст. 362 ЦК України всі необхідні дії для реалізації переважного права купівлі частки у справі спільної часткової власності. З урахуванням вищевикладених обставин, [PERSON] просив визнати незаконним та скасувати розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 22.10.2015 року № 805-Ц2 про передачу в приватну спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22.10.2015 року № 9-15-319472-Ц2, видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, та скасувати запис про право власності № 12678078 від 09.11.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27370713 від 22.12.2015 року. Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на 53/100 часток квартири [ADDRESS] , з виділенням їм в користування кімнати № 7, площею 16,6 кв.м. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.04.2024 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.06.2024 року закрито підготовче засідання у справі. Справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 29.04.2025 року у справі було залучено в якості співвідповідача Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, виключивши із числа третьої особи. 22.11.2024 року предстаником Департаменту реєстрації Харкіської міської ради через портал «Електронний суд» було подано письмові пояснення в яких зазначено, що законодавством визначена множинність суб`єктів, які надають послуги з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Департамент реєстрації Харківської міської ради не є виключним суб`єктом державної реєстрації прав. Із заявою щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та відповідним рішенням суду, що набрало законної сили, особа має право звернутись до будь-якого державного реєстратора в порядку, визначеному Законом, в зв`язку з чим, просили розгляд справи здійснювати до норм матеріального та процесуального права без участі їх представника. Позивач в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача в судове засідання не прибула, подала до суду заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Розгляд справи просила проводити без її участі та позивача. Не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представник Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяв, клопотань до суду не надходило. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Харківська міська рада, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентарізації» Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шефель Д.С. в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяв, клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 191\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідачів та згідно ч. 4 ст. 223\~ЦПК України зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] на праві часткової власності належить (47/100) квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29.07.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7097676 від 29.07.2013 року, копії яких містяться у матеріалах справи. Згідно з технічною характеристикою зазначена квартира є посімейного заселення, розташована на 1 поверсі 3-х поверхового будинку, житловою площею 31,6 кв.м., загальною площею - 60,3 кв.м., та складається з приміщення № 8 площею 15,0 кв.м., приміщення № 7 площею 16,6 кв.м., кухні площею - 7,3 кв.м., вбиральні - 1,7 кв.м., ванної кімнати площею 3,2 кв.м, коридору - 8,3; 6,7; 1,5 кв.м. Загальна площа приватизованої частини квартири становить 25,6 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстровий № П-9-8226, від 16.05.2013 року, копія якого міститься у матеріалах справи. Згідно з зазначеним технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] позивач є власником приміщення № 8 площею 15,0 кв.м. та приміщень спільного користування (кухня, вбиральня, ванна кімната, коридори). Співвласниками приміщення № 7, площею 16,6 кв.м. та приміщень спільного користування (кухня, вбиральня, ванна кімната, коридори), є [PERSON] та [PERSON] . Зазначені приміщення, зокрема приміщення за № 7, визначені за відповідачами як квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, реєстраційний № 9-15-319472-Ц2 від 22.10.2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50516704 від 22.12.2015 року, технічним паспортом, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», 09.10.2015 року. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний № 9-15-319472-Ц2 від 22.10.2015 року, відповідачам належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . Згідно з технічною характеристикою, що є складовою частиною технічного паспорту, квартира [ADDRESS] посімейного, спільного заселення, розташована на 1 поверсі 3-х поверхового будинку та складається з 2-х кімнат, житловою площею 24,5 кв.м., у тому числі 1-а кімната 16,4 кв.м., 2-а кімната 8,1 кв.м., з визначенням приміщень спільного користування: кухня площею - 7,1 кв.м., вбиральні - 1,7 кв.м., коридору - 2,6; 6,3; 1,5 кв.м. Загальна площа квартири, з урахуванням місць спільного користування, складає - 36,4 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», 09.10.2015 року. Згідно з Ордером № 51 від 01.02.1985 року, виданого Бюро з обміну житлової площі Виконкому Харківського міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозволено зайняти за обміном з [PERSON] у будинку [ADDRESS] , житлову площу, що складається з однієї кімнати, площею 24,9 кв.метрів. З матеріалів справи вбачається, що з метою реалізації свого права на вільне користування та розпорядження зазначеним майном, [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса ХМНО в Харківській області Шефель Д.С. з метою посвідчення договору купівлі-продажу 47/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] . Приватним нотаріусом ХМНО в Харківській області Шефель Д.С. 08.12.2021 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з причини відсутності можливості з`ясувати співвласників у праві спільної часткової власності на комунальну квартиру [ADDRESS] . Як вбачаться з матеріалів справи, позивач стверджує про порушення його права власності щодо розпорядження належним йому на праві спільної часткової власності нерухомим майном - 47/100 квартири посімейного спільного заселення [ADDRESS] , внаслідок винесення розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS] № 805-Ц2 від 22.10.2015 року, на підставі якого, відповідачам було видане Свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 22.10.2015 року на квартиру [ADDRESS] , з помилкою щодо визначення виду приватної власності - спільної сумісної, яка у свою чергу, сталася внаслідок проведення технічної інвентаризації, що не відповідає обставинам реальної дійсності. Видача свідоцтва про право власності передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (в редакції видачі спірного свідоцтва), що визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, у п. 24 якого встановлено, що у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент видачі спірного свідоцтва) державна реєстрація прав офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, спірне свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. З матеріалів справи вбачається, що Відділ приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради виніс розпорядження № 805-Ц2 від 22.10.2015 року щодо передачі у власність [PERSON] , [PERSON] , квартири [ADDRESS] , на підставі якого було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно реєстраційний № 9-15-319472-Ц2 від 22.10.2015 року, з помилкою щодо визначення правового режиму права власності, а саме, спільної сумісної власності. У свою чергу, як зазначено позивачем та було встановлено судом під час дослідження матеріалів справи, зазначена помилка виникла внаслідок наданих на приватизацію відповідачами документів, а саме: технічного паспорту від 09.10.2015 року, який не відповідає реальній дійсності, внаслідок недоліків, що були допущені КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» під час проведення технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту, а саме недотримання Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об?єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом від 24.05.2001 року № 127 (яка діяла на момент виготовлення технічної документації). Так, квартира [ADDRESS] (яка згідно технічного паспорту складається з 2-х кімнат, житловою площею 24,5 кв.м., у гому числі 1-а кімната 16,4 кв.м., 2-а кімната - 8,1 кв.м., приміщень спільного користування: кухні площею - 7,1 кв.м., вбиральні - 1,7 кв.м., коридору - 2,6; 6,3; 1,5 кв.м., загальною площею - 36,4 кв. м.), фактично входить до складу одного об?єкта нерухомого майна, яким є квартира посімейного заселення (готельного типу), що складається з двох житлових приміщень, визначених у технічних паспортах як квартири [ADDRESS] , та [ADDRESS] . Згідно чинного законодавства, до одного об`єкта нерухомого майна, може існувати і бути зареєстрований лише один вид приватної власності - спільна часткова, або спільна сумісна. Крім того, суд звертає увагу, що технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] має розбіжності з технічною характеристикою квартири [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.05.2013 року, який фактично було виготовлено раніше ніж технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , які полягають у наступному: до складу належній позивачу на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] , включені шість неізольованих, невідокремлених приміщень загального користування (кухня площею 7,3 кв.м., вбиральня площею 1,7 кв.м., ванна кімната площею 3,2 кв.м., коридори площею 8,3; 6,7; 1,5 кв.м.), які також повинні бути включені до складу квартири [ADDRESS] . Між тим, на плані квартири [ADDRESS] , зазначено тільки п`ять приміщень загального користування, а саме: кухня площею - 7,1 кв.м., вбиральня - 1,7 кв.м., коридор- 2,6; 6,3; 1,5 кв.м.; загальна площа квартири [ADDRESS] , з урахуванням місць спільного користування складає 60,3 кв.м. між тим, загальна площа квартири [ADDRESS] , яка з урахуванням місць спільного користування, складає - 36,4 кв.м.; визначений на плані квартири [ADDRESS] коридор 6, площею 8,3 кв.м., на плані квартири [ADDRESS] , площею 8,1 кв.м.; визначена на плані квартири [ADDRESS] ванна кімната площею 3,2 кв.м., на плані квартири [ADDRESS] , зазначена як коридор II, площею 2,0 кв.м.; визначена на плані квартири [ADDRESS] , площею 15,0 кв.м., на плані квартири [ADDRESS] взагалі відсутня. Водночас, згідно з Інструкцією «Про порядок проведення технічної інвентаризації об?єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 №127 (в редакції на момент виготовлення технічної документації), Інструкція визначає порядок та методику проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд з метою: визначення їх фактичної площі та об`єму (щодо проектних); обстеження та оцінки технічного стану наявних об`єктів; установлення вартості об`єктів. На підставі матеріалів технічної інвентаризації складаються інвентаризаційні справи (додаток 1) та технічні паспорти (додатки 2 - 8, 18), які скріплюються підписом керівника та печаткою суб`єкта господарювання, а також підписом виконавця робіт із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката та його печаткою. Інвентаризаційна справа формується і ведеться на кожен об`єкт нерухомого майна на весь час його існування та зберігається в органі державної реєстрації прав за місцезнаходженням такого об`єкта. Суд приймає до уваги доводи позивача і погоджується з тим, що під час проведення технічної інвентаризації квартири [ADDRESS] не було враховано, що вона разом з квартирою [ADDRESS] фактично входить до одного об`єкта нерухомого майна, а тому в такому випадку мала бути використана вже наявна технічна документація. Окрім цього, суд погоджується з доводами позивача і в частині того, що при виготовленні нового технічного паспорту не було враховано результати вже наявної інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , в результаті чого була фактично неправомірно виділена частка з єдиного об?єкта нерухомого майна. Також, суд зазначає, що квартира повинна мати чіткі межі (стіни, перегородки) та площі, між тим, належна позивачу на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS] , на плані квартири [ADDRESS] , взагалі не визначена. Приміщення спільного користування (кухня, коридори, санвузол) мають різні визначення та розміри. З технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] не вбачається ім?я/найменування власника/замовника, реєстраційний номер, відомості щодо права власності на об?єкт нерухомого майна. Між тим, згідно абз. 15 розділу 11 зазначеної інструкції, до технічного паспорта вносяться відомості щодо змін власника з відповідною відміткою та засвідченням печаткою. З шаблону технічного паспорта, наявного в додатку 2 Інструкції, вбачається, що дані про власника майна повинні відображатися в технічному паспорті, однак цього зроблено не було. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Спільна власність має два види: 1) спільна часткова коли розмір часток у праві власності визначений (ст. 356 ЦК); 2) спільна сумісна спільна власність без визначення часток (ст. 368 ЦК). Режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. У відповідності із пунктом 3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об?єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року № 55 (далі - Інструкція), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів. Пунктом 3.2 Інструкції передбачено, що право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об?єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що до одного об?єкта нерухомого майна, яким у даному випадку є квартира посімейного заселення (готельного типу), що розташована за адресою: [ADDRESS] , та складається з двох кімнат, визначених у технічному паспорті як квартира [ADDRESS] , та [ADDRESS] , може існувати і бути зареєстрований лише один вид приватної власності - спільна часткова або спільна сумісна. Між тим, Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, при визначенні права власності на квартиру [ADDRESS] , була помилково визначена спільна сумісна власність щодо цілої частки квартири, без урахування висновків технічної інвентаризації, технічного паспорту, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.05.2013 року, на квартиру [ADDRESS] , що входить до складу одного житлового об`єкту - квартири посімейного спільного заселення (готельного типу) зі спільними нежилими приміщеннями (коридори, ванна кімната, кухня, вбиральня), з якої позивачу вже була виділена частка з об?єкта нерухомого майна у розмірі 47/100. Згідно з положеннями чинного на час видачі свідоцтва про права власності законодавства, вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок зазначеного недоліку були створені перешкоди для позивача щодо вільного розпорядження належним йому на праві спільної часткової власності - 47/100 частини квартири [ADDRESS] , які виявилися у відмові нотаріуса в реєстрації договору купівлі-продажу з причини відсутності можливості з`ясувати співвласників у праві спільної часткової власності на комунальну квартиру [ADDRESS] , щоб вчинити відповідно до ст. 362 ЦК України всі необхідні дії для реалізації переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності. Відповідно до положення ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Спірне розпорядження та свідоцтво є актами індивідуальної дії, а тому може бути скасовано судом в порядку цивільного судочинства, згідно ст. 21 ЦК України. Суд погоджується, що приватизація оспорюваної квартири була проведена з порушенням законодавства і зазначає, що розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду про передачу в приватну спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] спірної квартири [ADDRESS] є незаконним та підлягає скасуванню. З аналізу ст. ст. 13, 15, 16 ЦК України право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Водночас, суд звертає увагу, що оскільки безоплатна приватизація державного житлового фонду як правочин згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набуває зовнішнього вираження у формі свідоцтва про право власності на квартиру, то ефективним способом захисту порушених прав позивача буде визнання такого свідоцтва недійсним. З огляду на те, що судом встановлено незаконність проведеної приватизації житлового приміщення, на думку суду належним та ефективним способом захисту прав позивача у даному випадку буде саме визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, що видано на його підставі та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, суд вважає, що вимоги позивача у частині визнання незаконним та скасування розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо вимоги позивача про припинення права спільної сумісної власності та визнання за відповідачами права спільної часткової власності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2 ст. 317 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на час видачі свідоцтва), Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. З матеріалів справи вбачається, що згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , який був замовлений відповідачами у 2015 році, та виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 03.10.2015 року, зазначена квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим розмір їх часток як співвласників не визначений. Проте, фактично, з урахуванням технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстровий № П-9-8226, від 16.05.2013 року, має становити 53/100 частки, так як квартира [ADDRESS] вже включає в себе приміщення відповідачів та усі ті спільні приміщення визначені в технічному паспорті на квартиру [ADDRESS] . Суд звертає увагу, що належна [PERSON] кімната [ADDRESS] , площею 15,0 кв. м. (квартира [ADDRESS] ), згідно з планом, що є складовою частиною технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 03.10.2015 року, взагалі не визначена, що є грубим порушенням під час проведення технічної інвентаризації та складання зазначеного технічного паспорту. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що є усі достатні і законні підстави стверджувати, що квартира [ADDRESS] , та квартира [ADDRESS] , відносяться до одного об`єкту нерухомого майна - квартири посімейного заселення № 30, співвласниками якої є [PERSON] , якому належить 47/100 частини у спільному майні, та [PERSON] , [PERSON] - яким фактично має належати 53/100 частки у спільному майні (спільна часткова власність), що підтверджується технічним паспортом, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстровий №П-9-8226 від 16.05.2013 року, та частково технічним паспортом, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», від 03.10.2015 року. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що також є правовою підставою позовних вимог. Суд звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово зауважував на тому факті, що дотримання законодавства органом приватизації під час здійснення приватизації та оформлення свідоцтва про право власності на спірну квартиру не виключає можливості задоволення позову шляхом визнання недійсним та скасування приватизаційних документів, якщо їх наявність порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03, п. 40) вказав, що в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем, зокрема позивач з часу народження була зареєстрована у спірній квартирі. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Отже,\~з огляду\~на викладене,\~суд вважає,\~що заявлені\~позивачем позовні\~вимоги є\~обгрунтованими та\~такими,\~що підлягають\~задоволенню. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять наданих відповідачами належних та допустимих доказів, які б могли спростувати наведені у позовній заяві доводи позивача. Європейський суд з прав людини зазначав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved