Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

19 березня 2025 року до Деснянського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), 3-тя особа - [PERSON] ( [ADDRESS] ), Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація (м. Київ, пр.. Червоної Калини, 29) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала наступним. Відповідно до рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів №1098 від 17.11.1988 року батько позивачки, [PERSON] отримав у користування для себе та своєї сім`ї із чотирьох осіб чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується ордером на житлове приміщення №1603 серія А від 23.11.1988 року. Відповідно до ордеру на житлове приміщення №1603 серія А від 23.11.1988 року право на користування квартирою мали: [PERSON] ; дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.07.2004 р № 2-4502/2004 шлюб між батьками позивачки було розірвано в судовому порядку та підтверджується факт розірвання шлюбу також свідоцтвом про розірвання шлюбу видане 11.02.2005 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського управління юстиції у м. Києві серія [NUMBER] . Батько позивачки [PERSON] був виписаний з квартири, як особа, яка втратила право користування житловим приміщенням. Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21.04.2020 року серія [NUMBER] , виданим Київським міським відділом реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. (м.Київ). На даний час квартира [ADDRESS] не приватизована та належить до комунальної власності, зареєстроване місце проживання у ній мають: позивачка [PERSON] , її рідний брат [PERSON] (третя особа по справі) та її рідний брат [PERSON] (відповідач по справі). Незважаючи на те, що відповідач має зареєстроване місця проживання у квартирі [ADDRESS] , з травня 2016 року у даній квартирі не проживає, участі і її утриманні та оплаті комунальних послуг не бере, в квартирі відсутні його речі, ї її долею відповідач не цікавиться. Відповідач [PERSON] виїхав за кордон в травні 2016 року на постійне проживання до Сполучених Штатів Америки де і проживає станом на день подання позову. Тобто, відповідач дев`ять років не проживає в спірній квартирі та не несе витрати на її утримання. Наведена обставина підтверджується Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 03 березня 2025 року та буде підтверджена в судовому засіданні показами свідків [PERSON] та [PERSON] , зазначеними в заяві про виклик свідків, що долучена до даного позову. При цьому, необхідно зазначити, що ні позивач, ні інші особи, що проживають у вищезазначеній квартирі жодних перешкод відповідачу у користуванні квартирою не чинили і ніяким чином не перешкоджали їй у цьому. Разом з цим, хоч відповідач і не проживає в спірній квартирі з травня 2016 року, самостійно місце реєстрації він не змінив. Такий стан речей порушує та обмежує права позивача на користування квартирою, зокрема, на визнання наймачем даної квартири після попереднього наймача-батька [PERSON] , на отримання субсидії, на приватизацію, які здійснюються за згодою чи за безпосередньої участі усіх осіб, зареєстрованих у спірному житлі, а також призводить до виконання у позивача додаткового тягарю з оплати комунальних послуг, нарахованих відповідно до кількості осіб, що мають зареєстроване місце проживання у даній квартирі. Всі витрати по утриманню квартири в належному стані (поточний ремонт, усунення пошкоджень, повірка, встановлення лічильників та інші питання) вирішуються виключно позивачем та за її кошти. Сплата комунальних послуг та інші витрати вирішуються також позивачем. До цього часу необхідності у вирішенні питання з позбавленням права користування та зняття з реєстрації не виникало. Але враховуючи не бажання відповідачів нести витрати по утриманню квартири, в якій вони зареєстровані, у позивача немає іншого виходу як ставити питання в судовому порядку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування у зв`язку з тривалим не проживанням. Позивач неодноразово зверталася до відповідача в телефонному режимі з проханням знятися з реєстрації добровільно або надавати кошти на утримання майна. На що отримала категоричну відмову та небажання займатися питаннями квартири та повернутись в Україну. Дані обставини порушують права позивачки та змушують її оплачувати комунальні послуги за зареєстрованого відповідача. Для вирішення даної ситуації та з метою захисту своїх порушених прав позивач звертається до суду з захистом свого порушеного права з проханням визнати відповідача - [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - [PERSON] , Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 11.04.2025 року відповідачем [PERSON] на адресу суду через систему «Електронний суд» подано заяву про визнання його таким, що втратив право користування житловою площею, а саме квартирою [ADDRESS] . Проводити засідання без його участі у зв`язку з визнанням позову в повному обсязі. 23.05.2025 року представником позивача на адресу суду подано заяву про доручення доказів. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву, про розгляд за їх відсутності, вимоги позову підтримують в повному обсязі, просили його задовольнити, проти заочного рішення не заперечують. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їхнього представника. Прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 17.11.1988 року №1098 видано ордер на жиле приміщення №1603 серія А на ім`я [PERSON] з сім`єю з п`яти осіб на право зайняття житлового приміщення жилою площею 54,38 кв.м., яке складається з чотирьох в квартирі ізольованих кімнат за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] ; дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] . На підставі документів, що підтверджують особу (копії паспортів) у вищезазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.07.2004 р справа № 2-4502/2004 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано та видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського управління юстиції у м. Києві від 11.02.2005 року свідоцтво серія [NUMBER] про розірвання шлюбу. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21.04.2020 року серія [NUMBER] , виданим Київським міським відділом реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. (м.Київ). Відповідно Акту від 03 березня 2025 року складеного за підписами сусідів які проживають в будинку [ADDRESS] , зі слів [PERSON] , зазначено про те, що [PERSON] [INFO] , за адресою [ADDRESS] не проживає з травня 2015 року, в квартирі відсутні будь-які речі [PERSON] . Станом на 03.03.2025 року в квартирі проживають та зареєстровані [PERSON] , [INFO] та її брат [PERSON] , [INFO] . Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що Відповідач не мешкає за адресою: [ADDRESS] ., не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги, в даному житлі особистих речей немає, він там тільки зареєстрований, а також визнання [PERSON] позову суд вважає, що Відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою, отже позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved