Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

27.11.2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та третьої особи про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою. В обґрунтування позову зазначив, що Броварською окружною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Баришівської об`єднаної територіальної громади Броварського району Київської області виявлено порушення при відведенні у власність земельної ділянки лісогосподарського призначення. Встановлено, що відповідно до рішення Дернівської сільської ради від 25.12.2004р. № 74-10-24 «Про надання земельних ділянок у приватну власність», передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] . На підставі вказаного рішення [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер 3220282003:06:023:0010 площею 0,2000 га, серії ЯЖ № 008454, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832100058 від 14.05.2008р. Згідно відомостей Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, а також Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] належну їй земельну ділянку не відчужувала та залишається її власницею і на даний час. При цьому, відомості про реєстрацію речового права на належну відповідачу земельну ділянку до Реєстру речових прав на нерухоме майно, не вносились, таким чином право власності [PERSON] посвідчується вищевказаним державним актом. Однак, за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельна ділянка з кадастровим номером 3220282003:06:023:0010 є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка частково накладається на межі 38 кварталу Баришівського лісництва філії «Бориспільське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Разом з тим, право постійного користування державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» (як правонаступника ДП «Бориспільське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 38 кварталу Баришівського лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства. Наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 14.12.2022р. № 18 створено філії спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема створено філію «Бориспільське лісове господарство». Таким чином, спірна земельна ділянка передана у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (як правонаступника ДП «Бориспільське лісове господарство») без виключення її з Державного лісового фонду України. Отже, Дернівською сільською радою на підставі вищезазначеного рішення здійснено незаконне відведення земельної ділянки у приватну власність громадянина без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення ділянки, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення), у зв`язку з чим набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. У наслідок прийняття вказаного рішення дійсний власник (Броварська районна державна адміністрація) та землекористувач (Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України») цією ділянкою лісогосподарського призначення позбавленні можливості розпоряджатися і користуватися відповідно до вимог законодавства. Так, за інформацією філії «Бориспільське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 29.11.2021р. № 525 установлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3220282003:06:023:0010 частково накладається на землі лісогосподарського призначення, зокрема на межі кварталу 38 Баришівського лісництва відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року та 2014 року). Окрім того, відповідно до інформації філії «Бориспільське лісове господарство» від 05.06.2024р. №609/20.23-2024 погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки не надавалось. В свою чергу, з інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 16.03.2023р. № 206 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3220282003:06:023:0010, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року, частково накладається на землі лісогосподарського призначення та відносяться до лісів Баришівського лісництва ДП «Бориспільського лісгоспу» і розташована у кварталі 38 вказаного лісництва. Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003, 2014 років, в тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства ДП «Бориспільського лісового господарства», таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад. У зв`язку з вищевикладеним, заступник керівника Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з вищесказаним позовом, який просив задовільнити у повному обсязі. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 03.01.2025р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Судові засідання призначались на 06.02.2025р, 11.03.2025р., 10.04.2025р., 06.05.2025р., 05.06.2025р. та переносились через неявку відповідача та третьої особи - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». У судове засідання представники позивача не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягали. Третя особа представник Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Броварською окружною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Баришівської об`єднаної територіальної громади Броварського району Київської області виявлено порушення при відведенні у власність земельної ділянки лісогосподарського призначення. Встановлено, що відповідно до рішення Дернівської сільської ради від 25.12.2004р. № 74-10-24 «Про надання земельних ділянок у приватну власність», передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] . На підставі вказаного рішення [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер 3220282003:06:023:0010 площею 0,2000 га, серії ЯЖ № 008454, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832100058 від 14.05.2008р. Згідно відомостей Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, а також Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] належну їй земельну ділянку не відчужувала та залишається її власницею і на даний час. При цьому, відомості про реєстрацію речового права на належну відповідачу земельну ділянку до Реєстру речових прав на нерухоме майно, не вносились, таким чином право власності [PERSON] посвідчується вищевказаним державним актом. Однак, за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельна ділянка з кадастровим номером 3220282003:06:023:0010 є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка частково накладається на межі 38 кварталу Баришівського лісництва філії «Бориспільське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Разом з тим, право постійного користування державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» (як правонаступника ДП «Бориспільське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення 38 кварталу Баришівського лісництва, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, погодженими Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затвердженими Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства. Наказом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 14.12.2022р. № 18 створено філії спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зокрема створено філію «Бориспільське лісове господарство». Таким чином, спірна земельна ділянка передана у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (як правонаступника ДП «Бориспільське лісове господарство») без виключення її з Державного лісового фонду України. Отже, Дернівською сільською радою на підставі вищезазначеного рішення здійснено незаконне відведення земельної ділянки у приватну власність громадянина без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення ділянки, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення), у зв`язку з чим набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. У наслідок прийняття вказаного рішення дійсний власник (Броварська районна державна адміністрація) та землекористувач (Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України») цією ділянкою лісогосподарського призначення позбавленні можливості розпоряджатися і користуватися відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. В силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України, спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Так, статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісового фонду, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України, земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом. Статтею 6 Лісового кодексу України визначено, що усі ліси в Україні є власністю держави. Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України. Верховна Рада України делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначені цим Кодексом та іншими актами законодавства. За статтями 93-96 Лісового кодексу України, державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться державними органами лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень і первинного обліку лісів за єдиною для України системою на кошти державного бюджету. Лісовпорядкування включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення ефективної охорони і захисту, раціональне використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. Лісовпорядкування на всій території України проводиться державними лісовпорядними службами за кошти державного бюджету і за єдиною системою в порядку, встановленому Міністерством лісового господарства України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища. У матеріалах лісовпорядкування надається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства. Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою організації ведення лісового господарства та використання лісових для ресурсів постійними лісокористувачами. Державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться з метою ефективної організації охорони і захисту лісів, раціонального використання лісового фонду, відтворення лісів, здійснення систематичного контролю за якісними і кількісними змінами в лісовому фонді та забезпечення Рад народних депутатів, зацікавлених органів державної виконавчої влади, лісокористувачів відомостями про лісовий фонд. Державний облік лісів і державний лісовий кадастр містять систему відомостей і документів про правовий режим лісового фонду, розподіл його між користувачами, якісний і кількісний стан лісового фонду, поділ лісів за групами та віднесення до категорій захисності, економічну оцінку та інші дані, необхідні для раціонального ведення лісового господарства і оцінки результатів господарської діяльності в лісовому фонді. Так, за інформацією філії «Бориспільське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 29.11.2021р. № 525 установлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3220282003:06:023:0010 частково накладається на землі лісогосподарського призначення, зокрема на межі кварталу 38 Баришівського лісництва відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року та 2014 року). Окрім того, відповідно до інформації філії «Бориспільське лісове господарство» від 05.06.2024р. №609/20.23-2024 погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки не надавалось. В свою чергу, з інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 16.03.2023р. № 206 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3220282003:06:023:0010, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року, частково накладається на землі лісогосподарського призначення та відносяться до лісів Баришівського лісництва ДП «Бориспільського лісгоспу» і розташована у кварталі 38 вказаного лісництва. Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003, 2014 років, в тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства ДП «Бориспільського лісового господарства», таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо). водного Частиною 6 статті Кодексу визначено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті. Згідно з ч. 9 ст. 149 вказаного Кодексу Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 151 Земельного кодексу України, юридичні особи, зацікавлені у вилученні (викупі) ділянок, зобов`язані до початку проектування погодити із власниками землі і землекористувачами та сільськими, селищними, міськими радами, державними адміністраціями, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінетом Міністрів України і Верховною Радою України місце розташування об`єкта, розмір земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об`єктів, умови проживання населення і охорону довкілля. Отже, рішення про вилучення (припинення права) земельної ділянки за погодженням із землекористувачем має право приймати відповідний орган державної влади, який в силу вимог ст. ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом з тим, відповідно до наданої інформації Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, спірна земельна ділянка із кадастровим номером 3220282003:06:023:0010 розташована в межах населеного пункту за адресою [ADDRESS] . Таким чином, вилучення земельних лісових ділянок із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємстві для нелісогосподарських потреб в межах сіл та передача їх у власність відносилася до виключної компетенції районних державних адміністрацій. Окрім того вбачається, що прийняттям вищезазначеного рішення про надання спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд порушено порядок зміни її цільового призначення, оскільки така зміна проведена всупереч вимог Земельного кодексу України. До того ж, статтею 42 ЛК України визначено вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Вказаною статтею (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадилось за згодою відповідних державних органів лісового господарства АРК, областей міст Києва та Севастополя. Вилучення спірної земельної лісової ділянки державної власності, а також зміна її цільового призначення, провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства та не відноситься до компетенції сільської ради. Розпорядник земельних ділянок рішення про надання дозволу на вилучення земельної ділянки лісогосподарського призначення із постійного користування кварталу 38 Баришівського лісництва філії «Бориспільське лісове господарство» не приймав, у зв`язку із чим, рішення Дернівської сільської ради від 25.12.2004 № 73-10-24 щодо передання земельної ділянки [PERSON] свідчить про грубе порушення вимог імперативних положень земельного та лісового законодавства. Вказане рішення є незаконним і прийнято в порушення вимог ст.ст. 56, 84, 141, 142, ч. 5 ст. 116, ч.ч. 5, 6, 9 ст. 149, ст. 151 Земельного кодексу України та ст.ст. 42, 93-96 Лісового кодексу України, оскільки прийнято не уповноваженим органом, 3 порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, у спосіб та для потреб не передбачених законодавством, без попереднього припинення права користування землекористувача. Враховуючі вищевикладене, зазначене рішення Дернівської сільської ради від 25.12.2004р. №73-10-24 підлягає визнанню недійсним, а спірна земельна ділянка поверненню у розпорядження і користування за цільовим призначенням власнику. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга ст. 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021р. у справі № 359/3373/16 вказала, що заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникало (п. 59). Як вбачається з наведеного висновку, критерієм розмежування між негаторним та віндикаційним позовом є доведення неможливості виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення. Крім того, Великою Палатою Верховного Суду у вищезазначеній постанові вказано, що володіння нерухомим майном досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). З урахуванням специфіки земельних правовідносин та земельних ділянок, як об`єктів цивільних прав, варто врахувати, що в силу вимог ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. В силу положень ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013р., визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Системний аналіз вказаних норм цивільного законодавства, ретроспективний аналіз законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на землі засвідчує, що право власності держави на земельні ділянки, що були сформовані та у встановленому законом порядку передані на відповідному правовому титулі державним (комунальним) підприємствам, установам чи організаціям, є чинним та визнається державою на рівні з речовими правами, записи щодо яких внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 01.01.2013р. За таких обставин, у випадку протиправного оформлення речових прав на земельні ділянки державної, комунальної форми власності без їх попереднього вилучення з постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємств, установ чи організацій, за державою зберігається право власності (та, відповідно, правомочності розпорядження, володіння і користування) на первісний об`єкт цивільних правовідносин сформовану земельну ділянку державної чи комунальної власності з визначеними межами та речовими правами щодо неї. Варто врахувати, що одна й та ж частина земної поверхні не може бути складовою одночасно двох окремих земельних ділянок, а в силу вимог ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Таким чином, звернення до суду з позовом, спрямованим на захист цивільних прав держави на земельні ділянки, речові права держави щодо якої виникли у відповідності до вимог земельного законодавства, та збереглись за державою і у встановленому законом порядку не припинялись, є таким, що спрямоване на усунення порушень, які не пов`язані з позбавленням права володіння. За таких обставин, у спорах, в яких правовий титул держави, державних або комунальних спеціалізованих лісогосподарських підприємств, установ чи організацій не припинявся, для належного розмежування віндикаційного та негаторного позовів необхідно встановити та підтвердити належними доказами факт оформлення речових прав держави на предмет спору. У випадку, якщо право власності держави та відповідний правовий титул на момент порушення та звернення до суду з позовом є чинним, таке порушення може розглядатись як не пов`язане з позбавленням володіння, а позов про усунення перешкод у реалізації правомочностей користування та розпорядження є негаторним. За обставин же прийняття державним органом виконавчої влади рішення про припинення правового титулу та відведення земельної ділянки з державної (комунальної) у приватну власність, держава втрачає право володіння на предмет спору, а тому належним способом захисту у випадку незаконності такого відведення є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки. Таким чином, у даному позові прокурором обрано вірний спосіб захисту, а саме пред`явлення до суду негаторного позову, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та будь-яким органом державної влади чи місцевого самоврядування жодних рішення про її вилучення з державного лісового фонду і з постійного користування спеціалізованого лісогосподарського підприємства не приймалось. Аналогічні правові висновки щодо обрання прокурором належного способу захисту інтересів держави шляхом заявлення негаторного позову у правовідносинах стосовно земель лісогосподарського призначення, які у законний спосіб не вибували з державної власності, викладені у постанові Верховного Суду від 22.06.2022р. у справі № 367/4140/16. Таким чином, з урахуванням того, що уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про передачу, зміну цільового призначення земельної ділянки та передачу її у приватну власність громадянину не приймалось, відтак право власника, постійного користувача та дійсного володільця спірної земельної ділянки до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право власності спірною земельною ділянкою у відповідача, в силу законодавчо встановлених обмежень на оборот земель лісогосподарського призначення, не виникло, тому ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельної ділянки, є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України). Водночас, відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19.01.2022р. у справі № 363/2877/18, від 16.02.2022р. у справі № 363/669/17, від 18.01.2023р. у справі № 369/10847/19, зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладання, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цим майном. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. Таким чином, у разі коли незаконно сформована земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду, лише частина спірної земельної ділянки є власністю держави, а інша належить іншій особі. За таких обставин повернення усієї земельної ділянки у власність держави порушуватиме право цієї особи на іншу частину земельної ділянки, а часткове повернення неможливе у зв`язку з її сформованістю як єдиного об`єкта цивільних прав. Відповідно, зобов`язати відповідачів повернути незаконно сформовану земельну ділянку на користь держави у такому випадку буде неправомірним, при цьому здійснити її поділ неможливо. Тому ефективним способом захисту порушеного права у цих правовідносинах є заявлення негаторного позову, у складі позовних вимог якого має бути вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за відповідачем на спірну земельну ділянку. Верховним Судом 20.12.2023р. у постанові № 916/1517/22 зазначено, що визнання незаконними і скасування спірних наказів, визнання недійсними результатів земельних торгів та договору оренди, а також скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі спірної земельної ділянки призведе до припинення прав відповідачів на цю земельну ділянку та поновить права ДСГП «Ліси України» на користування землями державного лісового фонду. При цьому, необхідно враховувати випадки, у яких заявлення вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі є ефективним способом захисту порушеного права держави. Земельні ділянки можуть бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту їх формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (ч. ч. 9, 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України). Відповідно до відомостей із Державного земельного кадастру: земельна ділянка з кадастровим номером 3220282003:06:023:0010 має загальну площу 0,2 га та цільове призначення землі житлової та громадської забудови, власник [PERSON] . Зокрема, без скасування державної реєстрації земельної ділянки як об`єктів Державного земельного кадастру власник буде зобов`язаний вживати додаткових заходів для відновлення стану законності, зокрема розробляти документацію щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, здійснювати її поділ з урахуванням меж земель, що перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, фрагментуючи ділянку, тощо. Так, відповідно до ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується у разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності). В свою чергу, частиною 6 статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Відповідно до ч. 10 ст. 24 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ураховуючи викладене, для забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати всі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі з припиненням права власності за відповідачем на цю земельну ділянку. При цьому, скасування реєстрації земельних ділянок з припиненням прав на них є ефективним способом захисту порушених прав, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельних ділянок. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду у справі № 484/629/19 від 09.06.2021р. та у справі № 916/1517/22 від 20.12.2023р. Крім того, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод такі: 1) чи грунтувалося таке втручання на національному законі; 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті; 3) чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або для контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. У практиці ЄСПЛ, зокрема у рішеннях у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Серков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «Іст/Вест Елаянс Лімітед» проти України» від 23.01.2014, виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Лише факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше це наявність розумного страждає від втручання. Справедлива рівновага співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Слід також наголосити, що з огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право володіння та користування відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Конституція України (ст.ст. 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно зі ст. ст. 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти в галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. З огляду на наведене, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, лісові ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади і місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями. Перебування в користуванні приватної особи особливо цінних земель лісогосподарського призначення, позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) можливості реалізовувати правомочності власника. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України). За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні землями державного лісового фонду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення та фактична реєстрація за юридичною особою земельної лісогосподарської ділянки і лісів із складу земель державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом і права власності на землю Українського народу на ліси національне багатство України та ліси, як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів. Водночас, даний спосіб захисту інтересів держави спрямований виключно на усунення перешкод у користуванні і розпорядженні частиною спірної земельної ділянки з кадастровим номерам 3220282003:06:023:0010, яка лише частково накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, що у свою чергу дає можливість відповідачу сформувати і визначити її межі за виключенням лісових земель. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Також, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018р. у справі № 924/1237/17). Також, згідно з ч.3 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Незаконним володінням [PERSON] земельною ділянкою із кадастровим номером 3220282003:06:023:0010 порушено інтереси держави в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області, як власника та розпорядника земель лісогосподарського призначення державної форми власності, адже з власності держави протиправно вибула земельна ділянка лісогосподарського призначення, яка розташована в адміністративних межах с. Хлопків Дернівської сільської ради та знаходиться в межах земель Баришівського лісництва філії «Бориспільське лісове господарство». Зокрема, 27.05.2021р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким внесено зміни до повноважень органів державної влади у сфері регулювання земельних відносин та розпорядження земельними ділянками державної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Згідно з вимогами статті 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів. За таких обставин, у даному позові від імені держави в якості позивача визначено державу в особі Броварської районної державної адміністрації Київської області, як орган поза волею якого вибула спірна земля, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 12.03.2019р. у справі № 911/225/18, саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019р. у справі № 910/12224/17. Верховний суд України у своїй ухвалі від 19.07.2018р. (справа №822/1169/17) визначив два виключних випадки, коли прокурор може представляти інтереси держави, а саме: - якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. Так, згідно з ч. 5 ст. 28 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Таким чином, в силу положень ст. ст. 122, 149, 150 Земельного кодексу України органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є Броварська районна державна адміністрація Київської області. При цьому, відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2020р. у справі № 912/2385/18 (п. п. 38, 39, 43 постанови), бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Так, Броварською окружною прокуратурою на адресу Броварської районної військової (державної) адміністрації скеровано лист від 10.09.2024р. №52/1-7720вих-24, в якому викладено виявлені порушення вимог земельного та лісового законодавства щодо незаконності набуття у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення та запитано про вжиті заходи реагування до усунення цих порушень і повернення спірної земельної ділянки у розпорядження держави або повідомлення про неможливість звернення до суду, з метою захисту інтересів держави в судовому порядку Броварською окружною прокуратурою. Натомість, Броварською районною військовою (державною) адміністрацією листом від 12.09.2024р. №7166/01-11 повідомлено прокуратуру про те, що заходів реагування з метою повернення спірної земельної ділянки до державної власності адміністрацією не вживалося, що свідчить про неналежне здійснення компетентним суб`єктом владних повноважень захисту державних інтересів. В ході опрацювання даних Єдиного державного реєстру судових рішень відомості про пред`явлення позовної заяви про повернення спірних земельних ділянок державі в особі Броварської районної державної адміністрації відсутні. Таким чином, Броварською районною державною адміністрацією у судовому порядку не вживаються належні заходи щодо захисту порушених інтересів держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved