Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , адреса [ADDRESS] , в інтересах якої діє адвокат Дирбавка Роман Мирославович, звернувся до суду, через систему "Електронний суд", із позовом до [PERSON] , адреса [ADDRESS] Шевченка Тараса будинок 77, поштовий індекс 78103, в якому просив - визнати за позивачкою право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Капріян С. В. від 10 квітня 2024 р. №1005/02-31 відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. Постанова мотивована тим, що у спадкоємця відсутній документ, який посвідчує право власності спадкодавця на вищезгаданий житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудам, оскільки згідно даних органів БТІ право власності на такий житловий будинок не було зареєстровано. Відповідно до інформації наданої ОКП Коломийське МБТІ від 11.03.2024 р. № 79630, згідно архівних даних про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, станом на 31.12.2012 р. нерухоме майно, яке знаходиться в [ADDRESS] право власності не зареєстроване. Згідно довідки, виданої Раковецьким cтаростинським округом Городенківської міської ради від 26.04.2024 № 274, станом на 15.04.1991 р. в господарстві за адресою [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: [PERSON] , 1934, р.н. - голова господарства; [PERSON] , 1968 р.н. - син. Довідкою, виданою Раковецьким cтаростинським округом Городенківської міської ради від 26.04.2024 № 272 стверджується, що адресний номер господарства, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] не змінювався, вулиця перейменовувалася. Попередня адреса господарства [ADDRESS] . Згідно інформації з довідки, виданої Раковецьким cтаростинським округом Городенківської міської ради від 26.04.2024 № 273, площа земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 0,25 га. [PERSON] , голова господарства, померла [INFO] у віці 73 роки у місті Хмельницький, про що 20 березня 2020 року складено відповідний актовий запис № 2, що доводиться свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 20 березня 2007 року виконавчим комітетом Раковецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Довідкою, виданою Раковецьким cтаростинським округом Городенківської міської ради від 26.04.2024 № 277 підтверджується, що на час смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] а/з №2 від 20.03.2007 р. в господарстві за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована та проживала одна. Згідно заповіту від 12 січня 2002 року, посвідченого секретарем Раковецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області та зареєстрованого в книзі для запису нотаріальних дій за № 5-6, [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: «належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться в селі Семенівка, належні земельні ділянки, земельний пай заповіла в рівних долях кожному [PERSON] та [PERSON] ». Після смерті [PERSON] спадкоємцями за заповітом є її дочка - [PERSON] та син - [PERSON] , в частині майна, яке належало померлій та визначене в заповіті. Слід зазначити, що рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 05.11.2024 р. у справі № 342/896/24, що набрало законної сили 16.12.2024 р., задоволено позов [PERSON] до Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом та визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на: земельну ділянку площею 0,4904 га, кадастровий номер 2621683700:08:002:0019, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку площею 0,2988 га, кадастровий номер 2621683700:09:002:0220, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При розгляді зазначеної справи судом встановлено наступне. «Із копії спадкової справи № 804/2027, наданої суду Городенківською державною нотаріальною конторою, вбачається, що позивачка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (18.06.2021). Копією Витягу № 11034058 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого 14.09.2007 Городенківською районною державною нотаріальною конторою, підтверджується, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 43099151 (номер у нотаріуса 804), спадкодавець - [PERSON] , дата смерті: [INFO] . Відповідач [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, спадщину після смерті матері [PERSON] не прийняв, оскільки постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Натомість відповідач 28.11.2023 подав до Городенківської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини за заповітом, зі змісту якої вбачається, що він відмовився від прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після матері [PERSON] , до суду із заявою про продовження строку на прийняття спадщини звертатися не буде. Однак, суд критично оцінює дану заяву, оскільки вона подана з порушенням строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, отже є неналежним та недопустимим доказом відмови відповідача від прийняття спадщини за заповітом. Оскільки відповідач не прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, тому, відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України, право на спадкування на заповідане йому майно одержала позивачка, як спадкоємець першої черги за законом. Крім того, відповідач [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] як і спадкоємець першої черги за законом. Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] та спадкоємців, які відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, мають обов`язкову частку в спадщині [PERSON] та прийняли спадщину, - судом не встановлено. Отже, право на спадкування на все належне спадкодавцю [PERSON] майно одержала позивачка [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом та за заповітом». Про те, що позивач є дочкою [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого 21 липня 1977 року. Позивачка документується паспортом громадянина України серії [NUMBER] виданим Хмельницьким МВ УМВС в Хмельницькій області 20 серпня 2003 року та в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків зареєстрована 18.12.1996 за реєстраційним номером 2209609262. Таким чином, дочка [PERSON] - [PERSON] успадкувала після смерті своєї мами житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , виготовленим станом на 23 лютого 2024 року підтверджується, що вказане домоволодіння складається із: А) житлового будинку, 1930-1985 року спорудження, площею 118,7 кв. м; Б) навіс, 1950 року спорудження, площею 14,8 кв. м; В) сарай, 1970 року спорудження, площею 6,4 кв. м; Г) сарай, 1930 року спорудження, площею 26,9 кв. м; Д) стодола, 1930 року спорудження, площею 16,0 кв. м; Е) вбиральня, 1950 року спорудження, площею 1,0 кв. м. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, ринкова вартість житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на дату оцінки - 12.08.2024 р. становить 157 000 (сто п`ятдесят сім тисяч) гривень (без врахування ПДВ). [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом. 12 лютого 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Дирбавка Роман Мирославович до [PERSON] , Городенківської міської ради про визнання права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, у порядку спадкування за заповітом. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання в справі призначено на 12 березня 2025 р. о 09.45 год. у приміщенні Городенківського районного суду Івано-Франківської області (вул. Героїв Євромайдану, 7 м.Городенка Івано-Франківської області, зал судових засідань № 2). Призначене підготовче засідання 12 березня 2025 року було відкладено на 10.00 год. 01 квітня 2025 року за клопотанням представника позивача та неявкою відповідача. 01 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Дирбавка Роман Мирославович до [PERSON] , Городенківської міської ради про визнання права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, у порядку спадкування за заповітом. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09.30 год. 28.04.2025 в приміщенні Городенківського районного суду Івано-Франківської області (м.Городенка вул. Героїв Євромайдану, 7, зал судових засідань № 2). Призначені судові засідання відкладалися, у зв`язку із неявкою відповідача до суду. Представник позивача [PERSON] - адвокат Дирбавка Роман Мирославович в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, щозаявлені позовні вимоги визнає повністю. Відповідач Городенківська міська рада Коломийського району Івано-Франківської області до суду, через систему "Електронний суд", подала заяву про розгляд справи без участі їх представника за наявними в матеріалах справи документами. Дії відповідача Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено. Заслухавши в судовому засіданні представника позивача, думку відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно статті 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Копією Інформації про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно згідно архівних даних Вих. № 79630 від 11.03.2024, наданою ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», доводиться, що згідно даних ОКП "Коломийське МБТІ" станом на 31.12.2012 р., право власності на нерухоме майно, яке знаходиться в [ADDRESS] , не зареєстровано. Адресний номер житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] не змінювався, вулиця перейменовувалась. Житловий будинок попередньо мав адрес - [ADDRESS] , що доводиться довідкою № 272 від 26.04.2024, виданою Раковецьким старостинським округом Городенківської міської ради. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 417463032 від 12.03.2025, відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на житловий будинок [ADDRESS] , відсутні. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Площа земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою - [ADDRESS] становить 0,25 га, що стверджується довідкою № 273 від 26.04.2024, виданою Раковецьким старостинським округом Городенківської міської ради. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно з пунктом 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 30 грудня 2004 року, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії технічного паспорта на будинок садибний типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] встановлено, що житловий будинок споруджено в 1930 році (рік реконструкції - 1985), господарські будівлі і споруди в 1930, 1950 та 1970 роках. Згідно Звіту про оцінку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, складеного ЕТВО «Придністров`я» на підставі договору № 115 від 09.08.2024, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , станом на 12.08.2024 становить - 157 000 грн. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Цими Вказівками передбачено, що визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі, відомостей щодо членів та майна колгоспного двору було покладено на сільські ради. Суспільна група господарства визначалась сільською радою залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). За змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Згідно ксерокопії по господарських книг Раковецької сільської ради, наданих Раковецьким старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, в господарстві в [ADDRESS] , суспільна група якого - «колгоспники», проживали,: -за 1977-1979 р.р. (особовий рахунок [NUMBER] ): [PERSON] , голова сім`ї, 1938 р.н., місце роботи - колгосп «Прогрес», колгоспник, [PERSON] , дружина, [INFO] , місце роботи - колгосп «Прогрес», колгоспниця, [PERSON] , дочка, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] ; -за 1980-1982 р.р. (особовий рахунок [NUMBER] ): [PERSON] , голова сім`ї, 1938 р.н., місце роботи - колгосп «Прогрес», колгоспник, [PERSON] , дружина, 1934 р.н., місце роботи - колгосп «Прогрес», доярка, [PERSON] , дочка, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] ; -за 1983-1985 р.р. (особовий рахунок [NUMBER] ): [PERSON] , голова сім`ї, 1938 р.н., місце роботи - колгосп ім. 60 річчя СРСР, колгоспник, [PERSON] , дружина, [INFO] , місце роботи - колгосп ім. 60 річчя СРСР, доярка, [PERSON] , дочка, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] , вибув, [PERSON] , син, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] ; -за 1986-1990 р.р. (особовий рахунок [NUMBER] ): [PERSON] , голова сім`ї, [INFO] , місце роботи - колгосп ім. 60 річчя СРСР, колгоспник, помер [INFO] , а/з № 9 від 19.03.1990, [PERSON] , дружина, [INFO] , місце роботи - колгосп ім. 60 річчя СРСР, доярка, [PERSON] , дочка, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] , вибув 30.11.1986 у с. Воронів, [PERSON] , син, [INFO] ; -за 1991-1995 р.р. (особовий рахунок [NUMBER] ): [PERSON] , голова сім`ї, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] , [PERSON] , внучка, [INFO] , [PERSON] , невістка, [INFO] , прибула 04.06.1993. Господарство, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , відноситься до колгоспного двору, що доводиться довідками № 94 від 19.03.2025 та №124 від 22.04.2025 виданими Раковецьким старостинським округом Городенківської міської ради. На території Раковецького старостинського округу осіб з прізвищем [PERSON] не було. [PERSON] і [PERSON] одні й ті ж самі особи, що стверджується довідкою № 95 від 19.03.2025, виданою Раковецьким старостинським округом Городенківської міської ради. Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. 15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" передбачено, що Положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, були співвласниками у рівних частках у праві спільної власності на майно колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Станом на 15.04.1991 р. в господарстві за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали: голова господарства - [PERSON] , 1934 р.н., син [PERSON] , 1968 р.н., що стверджується довідкою № 274 від 26.04.2024, виданою Раковецьким старостинським округом Городенківської міської ради. Згідно статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належав по 1/3 частці колишнім членам колгоспного двору- [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] помер [INFO] у віці 51 року в с. Раковець Городенківського району Івано-Франківської області, про що 19 березня 1990 року складено відповідний актовий запис № 9, що доводиться копією свідоцтва про смерть (повторно) серія [NUMBER] , виданого 08 серпня 2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки [PERSON] помер до 1 січня 2004 року, застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 р. Згідно з ст. 524 згаданого кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Згідно ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Як доводиться довідкою № 276 від 26.04.2024, виданою Раковецьким старостинським округом Городенківської міської ради, на час смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] а/з № 9 від 19.03.1990, в господарстві за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: голова господарства - [PERSON] , 1938 р.н., дружина - [PERSON] , 1934 р.н., син - [PERSON] , 1968 р.н. Про те, що [PERSON] та [PERSON] , були подружжям, одружилися 09 листопада 1956 року, стверджується копією довідки № 7/3-44 від 16 січня 2007, виданою Відділом реєстрації актів цивільного стану Городенківського управління юстиції Івано-Франківської області. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13 листопада 1968 року, вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином спадкодавця [PERSON] та [PERSON] . Повідомленням Городенківської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області № 347/02-14 від 18.03.2025 та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 80506935 від 18.03.2025, стверджується, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не заведена. Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом, в рівних частках, спадкодавця [PERSON] , які прийняли спадщину після його смерті, вступили в управління та володіння спадковим майном були: дружина [PERSON] та син [PERSON] . До складу спадщини [PERSON] входить 1/3 частка житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено, [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] 1/3 (кожний по 1/6) частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , однак не оформлено документи про спадкування. Згідно ст. 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 2 ст. 1236 ЦК України). За заповітом, посвідченим 12.01.2000 виконавчим комітетом Раковецької сільської ради народних депутатів Городенківського району Івано-Франківської області, зареєстрованим в книзі для запису нотаріальних дій під № 5/6, [PERSON] , жителька с. Семенівка Городенківського району Івано-Франківської області, належний їй жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у с. Семенівка, належну їй земельну ділянку, земельний та майновий паї, та все інше: цінні папери та майно рухоме і нерухоме з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, що буде належати їй на день її смерті і на що вона згідно закону матиме право заповіла в рівних частках кожному [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] у віці 73 років в м.Хмельницький Хмельницької області, про що в Книзі реєстрації смертей 20 березня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 2, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20 березня 2007 року Раковецькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ст.ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , а/з № 2 від 20.03.2007, в господарстві за адресою - [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала одна, щостверджується довідкою № 277 від 26.04.2024, виданою Раковецьким старостинським округом Городенківської міської ради. Позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою спадкодавця [PERSON] , актовий запис № 42 від 11 липня 1960 року, що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21 липня 1977 року. Городенківська державна нотаріальна контора Коломийського району Івано-Франківської області, на виконання ухвали суду, надала належним чином завірену копію спадкової справи № 804/2007 (номер у Спадковому реєстрі № 43099151), заведену після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі заяви спадкоємця за заповітом - [PERSON] від 14.09.2007, поданої, у строк, передбачений ст. 1270 ЦК України. Відповідач [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, спадщину після смерті матері [PERSON] не прийняв, оскільки постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Натомість відповідач 28.11.2023 подав до Городенківської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини за заповітом, зі змісту якої вбачається, що він відмовився від прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після матері [PERSON] , до суду із заявою про продовження строку на прийняття спадщини звертатися не буде. Однак, суд критично оцінює дану заяву, оскільки вона подана з порушенням строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, отже є неналежним та недопустимим доказом відмови відповідача від прийняття спадщини за заповітом. Оскільки відповідач [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, тому, відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України, право на спадкування на заповідане йому майно одержала позивач, як спадкоємець першої черги за законом. Крім того, відповідач [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] як і спадкоємець першої черги за законом. Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] та спадкоємців, які відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, мають обов`язкову частку в спадщині [PERSON] та прийняли спадщину, - судом не встановлено. Отже, право на спадкування на все належне спадкодавцю [PERSON] майно одержала позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом та за заповітом. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2024 року по справі № 342/896/24 (провадження № 2/342/501/2024), що набрало законної сили 16.12.2024, визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на: земельну ділянку площею 0,4904 га, кадастровий номер 2621683700:08:002:0019, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку площею 0,2988 га, кадастровий номер 2621683700:09:002:0220, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у порядку спадкування після смерті [PERSON] . До складу спадщини [PERSON] входить також (3/6) частка житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , оскільки 1/3 частка (2/6) даного житлового господарства належала спадкодавцю як колишньому члену колгоспного двору, та 1/6 частка успадкована нею після смерті чоловіка [PERSON] , однак не оформлено документи про спадкування. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст.1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. При зверненні [PERSON] до Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , державний нотаріус Капріян С.В. відмовила у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що доводиться постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1005/02-31 від 10.04.2024. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст.1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до положень ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Як вбачається із роз`яснень ч.ч.2, 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивач [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок, та відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно в органах БТІ, не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, - визначено ч.3 ст. 1296 ЦК України. Відповідач [PERSON] , який теж є колишнім членом колгоспного двору, на даний час може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном та його право не порушується та ніким не оспорюється чи не визнається, тому у нього немає перешкод в оформленні права власності на належне йому майно. У зв`язку з цим, визнання відповідачем позову в судовому засіданні, суд не розцінює, як відмову від належної йому, як члену колгоспного двору, частини житлового будинку у передбаченому Законом порядку. Також, слід зазначити, що відповідач [PERSON] має право на звернення до нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] на належну спадкодавцю, як колишньому члену колгоспного двору, частину вищезгаданого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, а саме за [PERSON] слід визнати право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , успадковану після смерті матері [PERSON] . В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовити. При винесенні рішення судом враховується те, що відповідно до вимог Постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» № 807-ІХ від 17.07.2020 територія колишнього Городенківського району Івано-Франківської області на даний час відноситься до Коломийського району Івано-Франківської області. На підставі ст.ст. 120, 123, 563, 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 328, 368, 392, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1233, 1261, 1268-1270, 1296-1297 ЦК України,

Outcome: partial