Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила скасувати арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON] , спадкоємцем котрого вона є, та оголошення заборони на його відчуження, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у межах виконавчого провадження № [NUMBER] старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Мойсеєнком В. В. 22 квітня 2010 року. Відзиви від відповідачів та пояснення від третьої особи у справі не надходили. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 28 листопада 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 29 листопада 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 03 грудня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 18 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання про усунення недоліків, котре передано Відділом організаційного забезпечення розгляду цивільних та адміністративних справ 02 січня 2025 року. 21 січня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 25 лютого 2025 року представник позивача подала клопотання про залучення в якості відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки відповідач ВАТ «Європейський банк розвитку та заощаджень» перебуває у стані припинення. 25 лютого 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача і залучено співвідповідачем у справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. 03 червня 2025 року представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує і просить задовольнити. Представники відповідачів, третьої особи у судове засідання, про час, дату і місце якого повідомлені належним чином через Електронний суд, не з`явилися, заяви по суті або з процесуальних питань не були подані. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною восьмою ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 02 квітня 2010 року Печерським відділом державної виконавчої служби у м. Києві було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-81 виданого Печерським районним судом м. Києва 16 лютого 2010 року про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Європейський банк розвитку та заощаджень» у розмірі 1 329 793, 26 грн. 22 квітня 2010 року старшим державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Мойсеєнко Володимиром В`ячеславовичем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 26 червня 2013 року старшим державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. [INFO] [PERSON] помер, про що 12 січня 2019 року складено відповідний актовий запис № 877 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Подальшому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було в усному порядку відмовлено [PERSON] (дружина померлого) у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на наявність в Державному реєстрі обтяжень та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно арешту ВДВС у Печерському районі м. Києва, на відчуження будь-якого майна належного померлому [PERSON] . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід праві обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших ос| (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою ст. 1296 ЦК України закріплено, що спадкоємець, який прийняв спадщин може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від чаї прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Також, частиною першою ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (части третя статті 1296 ЦK України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 України. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII та Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у редакцій чинній на момент виникнення обставин щодо накладення арешту). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Нормами статті 2 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців. Згідно з пунктом 1 частини першої ст. 3 Закону №1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Згідно з пунктом 2 частини першої ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент застосування) Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент застосування) у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Частино п`ятою ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених пунктами 2-6 частини першої цієї статті, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Отже, аналізуючи наведені норми вбачається, що скасування арешту накладеного в рамках виконавчого провадження у разі повернення виконавчого документа стягувача на підставі пункту 2 частини першої ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент застосування), на підставі якої 26 червня 2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в силу вимог вказаного Закону не розглядалося як підстава для зазначення у такій постанові про зняття арешту, накладеного на майно боржника, або як підстава для одночасного винесення постанови про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Навпаки, за правилами цього Закону арешт з майна не знімався, позаяк виконавчий документ залишився не виконаним і міг бути повторно пред`явлений до примусового виконання. Частиною першою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, діяла на момент застосування) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Згідно приписів статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент застосування) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю у повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення. З огляду на те, що постанова про повернення виконавчого провадження датована 26 червня 2013 року, кінцевий строк повторного пред`явлення виконавчого документа - 26 червня 2014 року. Як вбачається з Автоматизованої системи виконавчих проваджень та відповіді Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м Київ) ВАТ «Європейський банк розвитку та заощаджень» виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва, виданого 16 лютого 2010 року у справі № 2-81-1 до виконання не було повторно пред`явлено. Отже, вбачається, що станом на день зверненні позивача до суду, підстави для обмеження прав спадкоємця [PERSON] - [PERSON] , яке витікає з накладених арештів, на користування майном відсутні. Разом з цим, державний виконавець не наділений повноваженням згідно із Законом України «Про виконавче провадження» на скасування зазначених арештів та заборон, а тому порушене право позивача підлягає захисту у судовому порядку. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду по справ № 554/5912/19-ц від 06 грудня 2021 року: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц сформовано висновок про те, що арешт з майна боржника можні зняти за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Проте, у касаційній скарзі заявниками неповністю відображено зміст висновку Верховного Суду, внаслідок чого, неправильно його інтерпретовано. Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду сформульовано так: арешт з майна боржника можна зняти за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту встановленого Законом № 606-XIV». Тобто, наведений висновок стосується правової ситуації, коли постає питання про скасування арешту, накладеного виконавцем під час виконавчого провадження з порушенням положень Закон) № 606-XIV, тоді арешт з майна боржника може бути знятий за постановок начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На підставі вищевикладеного суд погоджується з доводами сторони позивача, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з усього майна позивача, враховуючи, що арешт майна має тимчасовий характер як засіб забезпечення виконання, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та / або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, а стороною відповідача не наведено аргументів того, що чинність арешту є доцільною та виправдовує таке втручання у права власності позивача як власника. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved