Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

У жовті 2024 року [PERSON] (далі позивач) через представника [PERSON] звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач), третя особа: Друга Фастівська державна нотаріальна контора Київської області, у якому просила суд встановити факт проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 2010 року до 13 травня 2024 року [PERSON] разом із [PERSON] ; визнати за позивачем у порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме, 1/2 частину квартири [ADDRESS] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] , 1/2 частину автомобіля «Mitsubishi». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким позивач перебувала з 2010 року до 13 травня 2024 року у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, прожили як чоловік та дружина, вели спільний бюджет. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , де померлий був зареєстрований, та на квартиру [ADDRESS] , де [PERSON] проживав разом із [PERSON] . За їх спільні кошти навесні 2018 року було придбано автомобіль «Mitsubishi». Як вказує позивач, фактично автомобіль було придбано за її особисті кошти від продажу їх попереднього автомобіля «Ford» та у грудні 2017 року особистої приватної земельної ділянки позивача. Після смерті [PERSON] його мати [PERSON] фактично позбавила можливості проживати у квартирі, де проживало подружжя, заволоділа коштами позивача, які були у квартирі, намагається позбавити [PERSON] права на спадщину. Протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини позивач як дружина, а відповідач як мати подали заяви про прийняття спадщини. [PERSON] зазначає, що померлий при житті мав бажання, щоб квартира [ADDRESS] та автомобіль «Mitsubishi» залишились позивачу як дружині. При житті [PERSON] хворів та не працював, а [PERSON] тягнула на собі сімейний бюджет, займалась лікуванням чоловіка, оплачувала зазначені витрати, сім`я їздила відпочивати та подорожувала. Оскільки встановлення факту проживання як чоловіка та дружини однією сім`єю надасть можливість реалізувати спадкові права, позивач звернулась до суду з даним позовом. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що її покійний син та позивач не були зареєстровані разом, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але проживав у іншій належній йому квартирі без позивача [ADDRESS] , один, без позивача, яка проживала за адресою: [ADDRESS] разом із своєю матір`ю, яку доглядала. Що стосується спірного автомобіля, то він був придбаний 19.01.2022 року за особисті кошти покійного. [PERSON] проживав за кошти, які отримував від здачі належної йому квартири в оренду. Твердження про те, що син відповідача мав бажання передати у власність своє майно позивачу нічим не підтверджуються, як і та обставина, що він хворів та потребував фінансової допомоги. Дійсно, [PERSON] , переніс операції у 2016 та 2021 році, але сторонньої допомоги постійно не потребував. До того ж, позивач не приймала участі у похованні [PERSON] . Також зазначає про те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту в частині визнання права власності, так як відповідач як мати є спадкоємцем першої черги, і навіть факт встановлення проживання однією сім`єю з померлим не дасть їй право на спадкування за ст. 1261 ЦК України. Тому, просила суд відмовити у задоволення позову. У відповіді на відзив представник позивача вказав, що твердження, викладені у відзиві, не відповідають дійсності, що буде підтверджуватись показаннями свідків. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача фактично підтвердив позицію відповідачі, викладену у відзиві на позовну заяву. Позивач та її представник у судовому засіданні вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засіданняне з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність. Ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦПК України визначено, що \~розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 29.11.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 15.01.2025 року ухвалено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою суду від 15.01.2025 року витребувано докази, які надійшли на адресу суду 23.01.2025 року, 24.01.2025 року та 28.04.2025 року. Протокольною ухвалою суду від 05.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін та заявлених у справі свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із актового запису про смерть №605 від 16 травня 2024 року, [INFO] помер [PERSON] через механічну асфіксію внаслідок повішення. Як вбачається із дозволу на поховання [PERSON] , відповідальним за поховання визначено [PERSON] , якою також надано чеки на купівлю товарів та оплату послуг ритуального призначення. 24 травня 2024 року до Другої фастівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , завернулась мати [PERSON] 13 травня 2024 року із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] . [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П. 29.09.2001 року, р. 1467. Що стосується квартири [ADDRESS] , то 1/3 її частини зареєстровано на ім`я [PERSON] та 2/3 на ім`я [PERSON] . Також [PERSON] належить автомобіль «Mitsubishi», р.н. [NUMBER] . Із копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що останній запис про звільнення датується 13.03.2019 року. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також у матеріалах справи міститься копія трудової книжки [PERSON] , де останній запис датований 01.06.2016 року про звільнення з роботи за власним бажання. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що матеріально забезпечувала сім`ю, але будь які відомості про її доходи за спірний період відсутні. До позовної заяви додано медичну документацію [PERSON] за певні періоди 2014, 2016, 2020 року про проходження лікування, призначення лікарів, але даних про купівлю медичних препаратів матеріали справи не містять. Наявні лише дві квитанції до прибуткового касового ордера за 01 та 02 червня 2016 року про сплату самим [PERSON] 255,00 грн. та 355 грн. в якості добровільного благодійного внеску. Даних, якої саме допомоги потребував [PERSON] у зв`язку з призначеним лікуванням матеріали справи не містять. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2381, [PERSON] продала належну їй земельну ділянку за 100\~000,00 грн. Як вбачається із вказаного договору, згода на продаж земельної ділянки, що є предметом цього договору, надана чоловіком продавця [PERSON] , справжність його підпису на заяві посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. 07.12.2017 року за реєстровим №2379. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 27 листопада 2018 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Як на підставу для задоволення позову [PERSON] вказувала, що з 2010 року до 13 травня 2024 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з [PERSON] , з яким проживали як чоловік та дружина, вели спільний бюджет. Допитані у судовому засіданні свідки надали наступні пояснення. [PERSON] , яка перебуває у дружніх стосунках з позивачем вказала, що у [PERSON] та [PERSON] була любов з першого погляду. З першим чоловіком [PERSON] проживала до 2009-2010 року, але дружні стосунки з ним підтримує і дотепер. [PERSON] зазначила, що з позивачем знайома з 2019 року, вказала, що на дні народження позивача був присутній [PERSON] .. [PERSON] , племінник якої працював разом із [PERSON] , вказала, що остання з [PERSON] спілкувалися на «Ви» та не проживали разом, спільного господарства не вели, а ремонт у квартирі робив [PERSON] сам. [PERSON] за життя сторонньої допомоги у догляді у зв`язку зі станом здоров`я не потребував, обслуговував себе сам. 13.05.2024 року [PERSON] знайшли повішеним у спальні будинку, де речей позивача не було. На його похороні [PERSON] присутня не була. [PERSON] пояснила, що вона проживає по [ADDRESS] . з [PERSON] знайома з 2009 року. У зазначеному будинку він проживав після того, як зробив ремонт, який робив разом із батьком. Через 2 роки після цього [PERSON] знайомив її з позивачем та представив її як «просто [PERSON] ». Останні 12 років він себе гарно почував, їздив на велосипеді та автомобілі. [PERSON] з 2008 року працював та спілкувався з [PERSON] вказав, що [PERSON] та [PERSON] разом не проживали, позивача не було на похороні [PERSON] .. Свідок [PERSON] пояснила, що в будинку де знаходиться квартира померлого, яку останній за життя здавав, вона працює консьєржем, неодноразово бачила як він приходив разом з [PERSON] прибирати в квартирі. [PERSON] їздив на велосипеді або автомобілі, чи проживали вони з [PERSON] , як чоловік та дружина їй не відомо. Відповідно ч. 2\~ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року N 6-2253цс15. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19),від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження№ 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі№ 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18). Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами\~ч.ч\~1-4\~ст.\~12\~ЦПК\~України\~цивільне судочинство\~здійснюється\~на\~засадах змагальності\~сторін. \~Учасники\~справи\~мають\~рівні права\~щодо\~здійснення\~всіх процесуальних\~прав\~та\~обов`язків,\~передбачених\~законом. \~Кожна\~сторона\~повинна\~довести обставини,\~які\~мають\~значення для\~справи\~і\~на які\~вона\~посилається\~як на\~підставу\~своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім\~випадків,\~встановлених\~цим\~Кодексом. \~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому\~за\~положеннями\~ч.\~5\~ст.\~12\~ЦПК\~України\~суд,\~зберігаючи\~об`єктивність\~і неупередженість: \~1)\~керує\~ходом\~судового процесу; \~2)\~сприяє\~врегулюванню\~спору шляхом\~досягнення\~угоди\~між сторонами; \~3)\~роз`яснює\~у\~випадку необхідності\~учасникам\~судового\~процесу їхні\~процесуальні\~права\~та обов`язки,\~наслідки\~вчинення\~або невчинення\~процесуальних\~дій; \~4)\~сприяє\~учасникам\~судового процесу\~в\~реалізації\~ними прав,\~передбачених\~цим\~Кодексом; \~5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч.\~1\~ст.\~76\~ЦПК України,\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України). При цьому, за умовами ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.\~ Досліджені в суді письмові докази, у сукупності з показаннями свідків, підтверджують лише факт дружніх стосунків між [PERSON] та [PERSON] . Варто також зазначити, що жоден із свідків не вказав, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як подружжя, що останній відносився та вважав позивача своєю дружиною. До того ж, ні сторона позивача, ні свідки, не змогли пояснити, чому, навіть припускаючи факт відносин як подружжя, [PERSON] та [PERSON] так і не зареєстрували шлюб за життя останнього. Крім того, відповідно до статті\~25 СК України, жінка\~та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. У пункті 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні\~статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вказуючи, що з 2010 року [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , позивач не надала належну увагу факту, що у цей час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з яким розірвала шлюб лише 27 листопада 2018 року. Тобто, додатковою підставою для відмови у задоволенні вимог позову у цій частині є перебування позивача за час спірного періоду у шлюбі з іншим чоловіком. Крім того, у суді позивачем не доведено, що вона з померлим постійно спільно проживали, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин з померлим не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Тому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині\~встановлення факт проживання [PERSON] та померлого [INFO] [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у зазначений нею період, або у інший період. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Таким чином, вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначеного майна, є похідними від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, а оскільки у задоволенні основної вимоги суд відмовляє, для задоволення і даних позовних вимог суд не вбачає підстав. Також у судовому засіданні було встановлено, що у померлого [PERSON] є донька [PERSON] , [INFO] , якою було пропущений встановлений законом шестимісячний строк на подання заяви про прийняття спадщини. Згідно Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2025 року у справі № 381/1073/25 встановлено додатковий строк три місяці [PERSON] на подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , починаючи з часу набрання рішення законної сили. Дане рішення набрало законної сили 05 травня 2025 року. Під час розгляду даної справи суд акцентував увагу сторони позивача на існування іншого спадкоємця окрім матері відповідача у даній справі, разом із тим, ні [PERSON] , ні її представник не звернулись до суду із заявою про залучення до участі у даної справи [PERSON] ні в якості відповідача, ні в якості третьої особи. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, оскільки позивач не довела обставин, на які вона посилається, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовної заяви, згідно норм ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed