Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

До Соборного районного суду м. Дніпра 21 жовтня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та призначення опікуна, стягнення аліментів. Позовна заява мотивована тим, що вона позивач [PERSON] є бабусею [PERSON] , [INFO] . Мати дитини - [PERSON] , померла [INFO] . За життя остання не приділяла належної батьківської турботи своїй донці, у зв`язку з цим управління-служби у справах дітей Соборного району у місті Дніпрі ради було поставлено питання про позбавлення її батьківських прав та оформлення позивачем опіки над онукою [PERSON] . Відповідач [PERSON] не хотів визнавати [PERSON] своєю донькою та не брав участі у її вихованні, але коли дізнався що донька позивача тяжко хвора та може померти, він виявив бажання визнати [PERSON] своєю донькою, а через шість днів після визнання батьківства [PERSON] померла, залишивши свою доньку - [PERSON] на позивача. 10.05.2022 року відповідач надав пояснення до Управління-служби у справах дітей Соборного району у місті Дніпрі, в якому повідомляв, що він проходить службу в ЗСУ і до звільнення з лав ЗСУ його донька [PERSON] буде проживати разом зі своєю бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та продовжить навчатися і надалі у СІП №20, а після звільнення з лав ЗСУ відповідач забере її до себе за адресою: [ADDRESS] . З 10.05.2022 року [PERSON] перестав повністю цікавитися життям своєї доньки - [PERSON] та розірвав усі зв`язки з нею. Позивач неодноразово намагалася поговорити з відповідачем, щоб він виконував свої батьківські обов`язки, адже дитині потрібен батько, але відповідач завжди знаходився у нетверезому стані. У зв`язку з відмовою відповідача виконувати свої батьківські обов`язки позивач була змушена перевести онуку до іншої школи, а саме: до Дніпровського ліцею №137 ДМР з 01.09.2023 року, де вона і на теперішній час навчається. Позивач зверталася із заявами про обстеження житлово-побутових умов квартири за адресою: [ADDRESS] та про визначення місця проживання дитини для встановлення опіки над її онукою [PERSON] до Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, де їй було запропоновано звернутися до суду із позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться розвитком дитини та її вихованням, не цікавиться інтересами та здоров`ям доньки, не допомагає матеріально, а позивач повністю займається вихованням дитини та матеріально забезпечує онуку всім необхідним для життя та розвитку. Не будучи законним представником дитини, позивач має труднощі в представництві інтересів дитини в закладах освіти, охорони здоров`я та інших, а тому вона змушена звернутись до суду. З наведених підстав [PERSON] просила позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] , встановити опіку над дитиною та призначити її опікуном [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини на її користь (а.с.1-5). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 21 жовтня 2024 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Куць О.О. (а.с.19-20). Ухвалою судді від 20 листопада 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справи та призначено підготовче судове засідання (а.с.27-28). 12 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті (а.с.109-111). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Приставка В.В. та представник Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради наполягали на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення . Відповідач в судові засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву не подавав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є донькою відповідача [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29 квітня 2022 року, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.11). Слід зазначити, що [PERSON] визнав батьківство відносно доньки - [PERSON] , [INFO] , лише через 8 років, а саме 24 квітня 2022 року, що вбачається із пояснень відповідача (а.с.12). [INFO], тобто через 10 днів після визнання відповідачем батьківства, мати дитини - [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від [INFO] серії [NUMBER] , виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.10). У судовому засіданні встановлено, що із самого народження дитина проживає разом із бабусею - позивачем [PERSON] , оскільки мати дитини - [PERSON] та батько дитини - [PERSON] не займалась вихованням дитини. 10.05.2022 року відповідач надав пояснення до Управління-служби у справах дітей Соборного району у місті Дніпрі, в якому повідомляв, що він проходить службу в ЗСУ, номер частини [NUMBER] , і до звільнення з лав ЗСУ його донька - [PERSON] буде проживати разом із своєю бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та продовжить навчатися і надалі у СІП №20, а після звільнення з лав ЗСУ відповідач забере її до себе за адресою: [ADDRESS] . (а.с.12) [PERSON] , [INFO] , з дитинства разом з бабусею - [PERSON] проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 липня 2023 року (а.с.13), яке є належним чином зареєстроване згідно витягу з Державного реєстру речових прав №339992566 від 21.07.2023 року. (а.с.13а) З довідки про участь батьків № 01-24/664 від 24 вересня 2024 року, виданої Дніпровським ліцеєм № 137, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у вказаному ліцеї. Зазначено, що у зв`язку зі смертю матері, дитина знаходиться на вихованні у бабусі - [PERSON] та проживає разом із нею. [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі, завжди охайно одягнена та доглянута. Бабуся постійно спілкується з педагогами, які навчають онуку, цікавиться шкільним життям, відвідує батьківські збори. Батько учениці, [PERSON] , з вересня 2023 року по теперішній час контакту зі школою, де навчається дитина, не підтримує, із класним керівником і вчителями-предметниками не спілкується. Не цікавиться шкільним життям доньки, успіхами та результатами її навчання. Батьківські зроби не відвідує. (а.с.14) Комунальне підприємство «Спеціалізований медико-реабілітаційний центр для дітей та підлітків» Дніпропетровської обласної ради, в якому з 01.07.2016 року працює [PERSON] на посаді машиніста із прання та ремонту спецодягу, надав 16.10.2024 року характеристику позивача, з якої вбачається, що [PERSON] має стаж роботи більше 38 років, свої посадові обов`язки виконує професійно, своєчасно, старанно, з високою якістю. За весь час роботи зарекомендувала себе сумлінним працівником. [PERSON] користується заслуженим авторитетом серед працівників підприємства, дисциплінована, відповідальна, комунікабельна. Доган, порушень, карної та адміністративної відповідальності немає. (а.с.15) З пояснень [PERSON] від 13 січня 2025 року, долучених до матеріалів справи представником органу опіки та піклування адміністрації Соборного району ДМР, вбачається, що донька [PERSON] - [PERSON] , мешкає разом зі своєю бабусею [PERSON] . Претензії бабусі щодо позбавлення його батьківських прав вважає необґрунтованими та з ними не згоден. Вказував, що постійно спілкується із донькою, забезпечує її речами, підтримує фінансово. Донька приїзжає до нього в помешкання десь раз на тиждень, в неї є своя кімната, останній раз приїздила 07.01.2025 року (а.с.99). 08 січня 2025 року, 05 лютого 2025 року, 05 березня 2025 року на засіданнях комісії органу опіки та піклування було винесено на розгляд питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Батько дитини на засідання комісії з питань захисту дітей не з`явився. [PERSON] повідомила комісії, що самостійно займається вихованням та утриманням онуки. Батько не виконує батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не приймає участі у вихованні та її забезпеченні. Дитина [PERSON] висловила бажання продовжити проживати з бабусею. За результатами засідання, адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, визнала доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] , що вбачається із висновку № 4/3-87 від 05 березня 2025 року (а.с.103-104). Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини Відповідно до ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 23-1 ЗУ «Про охорону дитинства» усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, у цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. При цьому, судам акцентовано увагу на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходу впливу. Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд вважає, що позивачем надані достатні докази, які свідчать про наявність виняткових обставин, з якими закон пов`язує можливість позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] . При цьому суд враховує, що дитина від народження проживала з бабусею, батько визнав батьківство лише через 8 років з дня народження дитини - 29 квітня 2022 року та вже 10 травня 2022 року повідомив орган опіки та піклування, що дитина буде проживати разом із бабусею - [PERSON] , оскільки він перебуває в лавах ЗСУ. У судовому засіданні було встановлено поясненнями представника позивача, що наразі [PERSON] звільнився з лав ЗСУ, зловживає алкогольними напоями. Слід зазначити, що у поясненнях до органу опіки та піклування від 10 травня 2022 року відповідач вказував, що після звільнення з лав ЗСУ забере дитину до себе додому (а.с.12). Між тим, дитина продовжує проживати з бабусею, хоча відповідач має житло за адресою : [ADDRESS] , в якому є кімната для дитини (а.с.100). Батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків. На переконання суду, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] , [INFO] , відповідатиме найкращим інтересам дитини, її безпеці. При цьому суд враховує думку самої дитини, яка на засіданні органу опіки повідомила, що бажає проживати з бабусею - позивачем [PERSON] (т.1, а.с. 103). При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що за умов зміни (виключення) обставин, які стали підставою позбавлення батьківських прав, при додержанні порядку, встановленому ст. 169 СК України відповідач має право звернутися з позовом про поновлення батьківських прав відносно дочки. Щодо позовних вимог про встановлення опіки та призначення опікуна, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 63 ЦК України опікуном може бути фізична особа з повною цивільною дієздатністю, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Згідно зі ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється на дітьми, які залишились без батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч. 2 ст. 244 СК України при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Згідно з ч. 4 ст. 167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Так, [PERSON] є рідною бабусею [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає та є власником житлової площі за адресою: [ADDRESS] . Остання є пенсіонеркою та продовжує працювати, має постійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно. Як було зазначено вище, дитина мешкає з нею з народження. Відповідно до висновків про стан здоров`я [PERSON] , що складений за відповідною формою, остання може виконувати обов`язки опікуна. Згідно довідки від нарколога та психіатра - на обліках не перебуває. Згідно довідки Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України, [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалася, незнятої чи непогашеної судимості немає, в розшуку не перебуває. Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричного огляду, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 3075 від 18.10.2024 року, психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання опіки над дитиною у [PERSON] відсутні. (а.с.16). Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне встановити опіку над дитиною [PERSON] , [INFO] , та призначити опікуном [PERSON] , [INFO] , що вбачається з подання №4/3-122 від 28 березня 2025 року долученого до матеріалів справи (а.с.134). Зважаючи на вищевикладені обставини, суд вважає за можливе встановити опіку над малолітньою [PERSON] , [INFO] , та призначити її опікуном [PERSON] . Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач працездатний й може сплачувати аліменти з врахуванням положення ст. 183 СК України. Таким чином суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , на користь опікуна - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 з усіх видів доходів [PERSON] , щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь особи, на утриманні якої буде знаходитись дитина, від дня подання позову - 21 жовтня 2024 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав, які б вказували на можливість відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, встановлення опіки та призначення опікуна оскільки, наявні у справі докази свідчать про неналежне виконання батьком своїх обов`язків без поважних причин, фактичне ухилення від їх належного виконання, а відтак суд вважає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги позивача. Отже, позов підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved