Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

23 квітня 2025 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , громадянина Респубіки Білорусь, про розірвання шлюбу, в якій позивач просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11 серпня 2018 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 1321. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 11 серпня 2018 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 11.08.2018 р., актовий запис №1321. При реєстрації шлюбу прізвище позивача змінене на « [PERSON] ». Від шлюбу подружжя не має спільних дітей, а також не набувало спільного майна за час подружнього життя. Спільне життя подружжя не склалося через принципові розбіжності у поглядах на сімейні відносини, що унеможливило збереження сім`ї. Наразі подружжя проживає окремо, позивач - в Україні, а відповідач в Білорусі. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами фактично припинилися декілька років тому, і шлюб наразі має суто формальний характер. Відповідач не підтримує зв`язок із позивачкою, не висловлює бажання прибути до України для розірвання шлюбу в органах РАЦС та взагалі не має законних підстав для перебування в Україні. Востаннє спілкувався з позивачкою в 2023 році по телефону, її життям взагалі не цікавиться. За таких обставин позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим, оскільки суперечить її правам на нормальні шлюбні відносини та сім`ю. Зважаючи на відсутність у подружжя дітей, у сторін відсутні спори щодо поділу майна, визначення місця проживання дітей, сплати аліментів тощо. Позивачка також не вбачає підстав для примирення чи продовження подружнього життя з відповідачем, тому просить суд розірвати шлюб без надання строку для примирення, оскільки її єдиною метою є якнайскоріше припинення шлюбних відносин. За таких обставин, вважає, що єдиним правильним та доцільним виходом із вищенаведеної ситуації, яким би задовольнялися інтереси кожного з подружжя, є припинення шлюбу, зареєстрованого між сторонами в судовому порядку шляхом його розірвання за ініціативи позивача. Також вказує, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Згідно з пунктами 7, 12 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, зокрема: у разі, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України: в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. Відповідно до частин 1,2 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Згідно із частиною першою статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. За таких обставин, у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами. Звертає увагу, що відповідач - [PERSON] є громадянином Республіки Білорусь, де народився і проживає на цей час. Місце проживання позивача - [PERSON] зареєстроване в смт. Піщанка, Вінницької області. Шлюб було зареєстровано в Україні (м. Київ, 2018 р.), що додатково підтверджує спільне проживання сторін в Україні. Позивач постійно проживає в Україні, а відповідач - в Білорусі. Таким чином, справа підсудна українським судам та мас розглядатися згідно із законодавством України (а не будь-якої іншої країни, включно з Республікою Білорусь), адже юридичний факт (реєстрація шлюбу) мав місце в Україні, сторони на момент реєстрації шлюбу проживали в Україні, позивач є громадянкою України, зареєстрована та постійно проживає в Україні, що відповідає наведеним положенням Закону України «Про міжнародне приватне право». Необхідність розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання позивача, позивач обґрунтовує тим, що через участь Республіки Білорусь у військовій агресії проти України дипломатичні відносини між двома державами значно обмежені, водночас, вона, як громадянка України, підпадає під загальні обмеження свободи пересування, встановлені в умовах воєнного стану, тому виїзд до Республіки Білорусь, де проживає відповідач, є утрудненим та небезпечним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 23 квітня 2025 року, зазначену справу було передано на розгляд судді Нестеруку В.В. Оскільки, судом було встановлено, що на момент подання позову про розірвання шлюбу відповідач [PERSON] є громадянином Республіки Білорусь, проживає по [ADDRESS] Республіки Білорусь, на території України зареєстрованого місця проживання немає, місце проживання позивачки [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , а Верховною\~Радою 01.12.2022\~прийнято Закон\~України «Про\~зупинення дії\~та вихід\~з Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних і\~кримінальних справах\~та Протоколу\~до Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних і\~кримінальних справах\~від 22\~січня 1993\~року»,\~який зупинив\~дію Конвенції\~у відносинах\~з Республікою\~Білорусь в\~тому числі, Акціонерне товаристве «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку рф та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою росії та білорусі, дані обставини були розцінені судом як поважні причини через які позивач не може виїхати до місця проживання відповідача, та ухвалою суду від 28 квітня 2025 року було відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 10 годину 00 хвилин 27 травня 2025 року, визнавши за необхідне відповідача [PERSON] викликати в судове засідання через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. 27\~травня 2025\~року судове\~засідання \~у зв`язку\~з неявкою\~відповідача було\~відкладено на\~ 09 години 00 хвилин 10 червня 2025 року. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Лапаєв Д.О. в судове засідання 10 червня 2025 року не з`явились, проте в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони, в якій він просить суд розгляд справи проводити без їхньої з позивачем участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд про їх задоволення, не заперечує проти заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] в судові засідання по даній цивільній справі, призначені на 27 травня 2025 року та на 10 червня 2025 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання у справі повідомлявся через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, та відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Будь-яких заяв та клопотань, а також відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Будь-яких заяв та клопотань, а також відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В частині\~1\~ст.\~280\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~може ухвалити\~заочне рішення\~на підставі\~наявних у\~справі доказів\~за одночасного\~існування таких\~умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин неявки два рази, відзив на позовну заяву не подалав, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ч. 1 ст. 280, ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 серпня 2018 року між позивачем громадянкою Україною [PERSON] та відповідачем громадянином республіки білорусь [PERSON] Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1321 після чого прізвище позивача змінено з " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 11 серпня 2018 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с.7). Доказів наявності у сторін неповнолітніх дітей суду надано не було. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ст. 60 цього Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2019 року в справі № 553/703/18 (провадження №61-7956св19) зроблено висновок по застосуванню статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» та вказано, що «якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином». Аналіз положень статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право»№ 2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis). Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону № 2709-IV, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Враховуючи, що позивач є громадянином України, а відповідач - громадянином білорусії, то відповідно до частини першої статті 16 згаданого Закону у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя. Також встановлено, що подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Відсутні підстави за встановлених фактичних обставин і для висновку, що є право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Досліджуючи питання застосування колізійної прив`язки lex domicilii, суд врахував, що ця норма визначає для подружжя право держави, у якій у них було спільне проживання, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі, у разі, якщо фактичні шлюбні відносини між сторонами не припинилися. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що відповідач -\~ [PERSON] \~є громадянином\~Республіки Білорусь,\~де \~проживає на\~цей час.\~Місце проживання\~позивача -\~ [PERSON] \~зареєстроване в\~смт.\~Піщанка,\~Вінницької області.\~Шлюб було\~зареєстровано в\~Україні,\~що додатково\~підтверджує спільне\~проживання сторін\~в Україні.\~ На\~момент подання позову фактичні шлюбні відносини між подружжям припинено, позивач постійно проживає в Україні, а відповідач - в Білорусі. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно ст. 63 Закону України "Про міжнародне приватне право України" припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і якщо на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на території України, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Зважаючи на вищевикладене, а також той факт, що позивачка є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване на території України, де вона і постійно проживає, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін у даній справі має застосовуватися законодавство України. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч.1 ст.24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом встановлено, та не було спростовано під час судового розгляду, що причиною розпаду сім`ї\~та припинення\~шлюбних відносин\~сторін стали\~розбіжності у\~поглядах на\~побудову сімейних\~відносин,\~ що призвело до припинення шлюбних відносин, сторони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства, не підтримують сімейні відносини як подружжя. Позивач має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається зі змісту позовної заяви та заяви представника позивача про підтримання позовних вимог. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, обставини справи та підстави пред`явлення позову до суду, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а тому враховуючи волевиявлення позивача їй після розірвання шлюбу слід відновити дошлюбне прізвище " [PERSON] "

Outcome: approved