Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування ухвал Львівської міської ради №113 від 30.12.2015 року, №1020 від 15.09.2016 року, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, на земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування будинку від 23.11.2016 року та договору дарування земельної ділянки, укладеного 23.11.2016 року. Позовна заява обґрунтована наступними обставинами. 30.12.2015 року Львівська міська рада винесла ухвалу №113 «Про надання громадянами дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документацій із землеустрою». Підставою для ухвалення такого рішення стали ухвала Франківського районного суду м.Львова від 30.12.2013 року у справі №465/7080/13-ц про укладення мирової угоди. 15.09.2016 року Львівська міська рада винесла ухвалу №1020 «Про затвердження громадянам землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок». 21.10.2016 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на цю земельну ділянку з кадастровим номером 4610136900:07:007:0141 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 1067513146101. 23.11.2016 року [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 4610136900:07:007:0141 (реєстраційний номер 1067513146101). 21.12.2016 року Апеляційний суд Львівської області виніс ухвалу, якою скасував ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 30.12.2013 року у справі №465/7080/13-ц про визнання мирової угоди. Відтак, просить скасувати ухвалу Львівської міської ради №113 від 30.12.2015 «Про надання громадянами дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документацій із землеустрою», в частині, що стосується [PERSON] ; ухвалу Львівської міської ради №1020 від 15.09.2016 року «Про затвердження громадянам землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок», в частині, що стосується [PERSON] ; скасувати запис №17585693 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер 277841946101; скасувати запис №17586102 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4610136900:07:007:0141 реєстраційний номер 1067513146101; визнати недійсним договір дарування будинку, укладений 23.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі правочинів під номером 2105 та земельної ділянки, укладений 23.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі правочинів під номером 2107. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача - адвокат Кушпета І.В. просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача - адвокат Шийка І.І. просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши думку сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову з огляду на наступні обставини. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої та другої\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Судом встановлено, що згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 07.01.1960 року, [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] . Рішенням виконкому Залізничної райради депутатів трудящих №18, [PERSON] передано земельну ділянку площею 597 кв.м. для індивідуальної забудови по [ADDRESS] . Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.02.2006 року, [PERSON] був власником земельної ділянки загальною площею 0,0374, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконкому Залізничної райради депутатів трудящих від 06.01.1960 року продовжено строк оформлення технічної документації на будівництво свого власного будинку по [ADDRESS] [PERSON] до січня 1960 року. В матеріалах справи міститься технічна документація на земельну ділянку з кадастровим номером 4610136900:07:007:0044, а також заява [PERSON] про те, що він не заперечує проти оформлення права власності на самовільно збудований житловий будинок за власний рахунок на земельній ділянці у [ADDRESS] за [PERSON] . Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 04.03.2003 року №88 надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] за власні кошти завершити самовільно розпочаті ремонтно будівельні роботи по будівництву окремого будинку та цегляного гаража на прибудинковій території будинку [ADDRESS] згідно з поданими проектними пропозиціями та присвоїти новозбудованому будинку номер « [ADDRESS] . В матеріалах справи міститься заповіт [PERSON] від 09.03.2006 року, який на випадок смерті зробив наступне розпорядження: «належні мені на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , заповідаю в рівних частинах моїм синам, [PERSON] та [PERSON] ». Згідно довідки відділу Держземагенства у м.Львові Львівської області від 30.04.2014 року, земельна ділянка на [ADDRESS] відноситься до земель м.Львова, що не надані у власність або користування. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 30.12.2013 року у справі №465/7080/13-ц визнано мирову угоду, укладену між сторонами по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] згідно якої сторони визначили наступні умови: позивач відмовляється на користь Відповідача [PERSON] від будь-яких майнових претензій щодо: частини житлового будинку заг. пл. 156,6 м2 літ. А-2 (перший поверх та підвал) та 1/5 частини земельної ділянки пл. 0,0374 га, на користь третьої особи [PERSON] - житлового будинку з гаражем заг. пл. 69,0 м2 по [ADDRESS] та земельної ділянки пл.0,0223 га по [ADDRESS] і не заперечує проти оформлення Третьою особою права власності на зазначені будинок та земельну ділянку; відповідач та Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору відмовляються від будь-яких майнових вимог щодо: частини житлового будинку заг. пл. 156,6 м2 літ. А-2 (другий поверх та горище), гаража пл. 30,6 м2 літ. Б та сараю пл. 7 м2 літ. Г, земельної ділянки пл. 0,02985 га (4/5 частини земельної ділянки пл. 0,0374 га), що розташовані по [ADDRESS] , та не заперечують проти оформлення Позивачем права власності на зазначене майно; визнати за Позивачем - [PERSON] право власності в порядку спадкування на: - частину житлового будинку заг. пл. 156,6 м2 літ. А-2, що знаходиться по [ADDRESS] - гараж пл. 30,6 м2 літ. Б, що знаходиться по [ADDRESS] - сарай пл. 7 м2 літ. Г,що знаходиться по [ADDRESS] -4/5 частини земельної ділянки пл. 0,0374 га (кадастровий номер 4610136900:07:007:0044), що розташована по [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на: - частину житлового будинку заг. пл. 156,6 м2 літ. А-2, що знаходиться по [ADDRESS] . -1/5 частину земельної ділянки пл. 0,0374 га (кадастровий номер 4610136900:07:007:0044), що розташована по [ADDRESS] ; визнано за третьою особою з самостійними вимогами - [PERSON] право власності на житловий будинок з гаражем заг. пл. 69,0 м2 по [ADDRESS] ; відповідач зобов`язується протягом 2014 р. перенести (переобладнати) вхід на перший поверх будинку по [ADDRESS] на протилежну (південну) сторону будинку і замурувати віконний отвір, розміщений на східній стороні будинку (в коридорі позначеному в технічному паспорті 1-1), перемістивши його на північну сторону будинку (на місці розташування входу у приміщення першого поверху); позивач зобов`язується протягом 2014 р., після виконання відповідачем п.8 даної мирової угоди переобладнати сходи, що ведуть на другий поверх (шляхом зміщення входу на сходовий марш із південної на північну сторону) та не заперечує проти влаштування відповідачем віконного отвору на східній стороні будинку за межами сходового маршу (після зміщення позивачем сходів); у випадку невиконання Сторонами, взятих на себе даною мировою угодою, зобов`язань, передбачених пунктами 8 та 9, винна Сторона сплачує потерпілій Стороні штраф в розмірі 10\~ 000,00 грн., якщо не доведе, що порушення сталося внаслідок незалежних від неї обставин; судові витрати сплачені учасниками процесу відносяться на осіб, які їх сплатили; справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності та за зустрічним позовом [PERSON] про визнання права власності на будинок та гараж провадженням закрито. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2016 року скасовано ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 30.12.2013 року та направлено справу №465/7080/13-ц для продовження розгляду. Станом на момент розгляду справи, рішення у цивільній справі 465/7080/13-ц не прийнято у зв`язку з зупиненням провадження. Згідно довідки відділу Держземагенства у м.Львові Львівської області від 05.03.2014 року, інформація про наявність земельних ділянок у власності [PERSON] , ідентифікаційний код: [NUMBER] , відповідно до зареєстрованих державних актів на право власності на земельну ділянку у [ADDRESS] , відсутня. 17.02.2015 року [PERSON] зверталась до Львівського міського голови із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Ухвалою Львівської міської ради від 30.12.2015 року №113 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічних документацій із землеустрою», [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проектів землеустрою для оформлення землекористування на земельні ділянки, які раніше були надані у користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків, гаражів та ведення садівництва, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Львівської\~міської ради від 15.09.2016 року №1020 «Про затвердження громадянам проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічних документації із землеустрою, та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок», [PERSON] затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок і передаються у власність, спільну сумісну власність та оренду земельні ділянки, які є у фактичному користуванні громадян, для обслуговування індивідуальних житлових будинків, гаражів та ведення садівництва, за адресою: [ADDRESS] ,\~ кадастровий номер земельної ділянки 4610136900:07:007:0141. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №101880527, у [PERSON] виникло право приватної власності на житловий будинок у [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності зазначено договір дарування від 23.11.2016 року №2105. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Стоцко Т.Л. надав 14.11.2019 року відповідь про те, що договір дарування від 23.11.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , ним не посвідчувався. Як вбачається з відповіді Франківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 03.09.2021, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] про що складено актовий запис №1433. Даний факт підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав від 13.05.2025 року та Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 13.05.2025 року. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11.12.2013 року (справа №465/8902/13-ц) визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на частину житлового будинку та на частину земельної ділянки на якій він розташований, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частиною першою\~статті 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини сьомої\~статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отже, перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, при цьому відповідний орган у випадку прийняття рішення про відмову в надані такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови. Відповідно до частини дев`ятої\~статті 118 ЗК України\~відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначено, що: «у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»). Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з конкретних обставин справи. Отже, якщо земельна ділянка сформована, то розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження позбавлені будь-якого сенсу. Водночас слід наголосити, що розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження хоча й здійснюється заявником з метою отримання земельної ділянки в користування, однак вчиняється саме в інтересах територіальної громади чи держави з метою формування такої земельної ділянки. Тому в разі неотримання в користування такої земельної ділянки особа, яка понесла витрати на розробку та погодження проекту землеустрою, за умови формування земельної ділянки, може претендувати на відшкодування здійснених витрат». Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок у межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16 (провадження № 11-986апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18). Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Тому позовні вимоги в частині скасування ухвал Львівської міської ради №113 від 30.12.2015 року, №1020 від 15.09.2016 року задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та на земельну ділянку, суд вказує наступне. Позивач вказує, що скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та на земельну ділянку призведе до відновлення становища власника земельної ділянки, яке існувало до порушення його права. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16830135, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 277841946101). Відповідно до частини четвертої\~статті 334 ЦК України\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Отже, одночасно з набуттям особою у володіння нерухомого майна шляхом державної реєстрації за нею права власності така особа за наявності правових підстав набуває право власності на таке майно. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). \~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинностіз 16 січня 2020 року, статтю 26\~Закону України № 1952\~викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26\~Закону України № 1952\~(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26\~Закону України № 1952\~у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є:1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, суд вказує, що належним способом захисту прав та інтересів у сфері державної реєстрації є вимога про визнання недійсним чи скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речових прав та їх обтяжень, а не запису про державну реєстрацію права власності. Таким чином, вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності, не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту не відповідає положенням\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, а також є неефективним. Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування будинку від 23.11.2016 року та договору дарування земельної ділянки, укладеного 23.11.2016 року, суд зауважує наступне. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~стаття 215 ЦК України). Тлумачення статей\~215,\~216 ЦК України\~свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16) зроблено правовий висновок, що «відповідно до\~статей 229-233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відповідно до\~статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із\~статтею 231 ЦК України\~правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Отже, для визнання правочину недійсним, саме позивач має довести наступні обставини: 1)факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі: 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. В абзаці другому частини першої\~статті 218 ЦК України\~визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №101880460, у [PERSON] виникло право приватної власності на земельну ділянку за кадастровим номером 4610136900:07:007:0141 за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності зазначено договір дарування від 23.11.2016 року №2107. Позивачем жодним чином не обґрунтовані та не вмотивовані позовні вимоги в частині визнання договорів недійсними, а також не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України). Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Позивач реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2023 року у cправі № 905/77/21. Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачем не надано суду доказів порушення вимог\~ст.203 ЦК України\~при укладенні спірного договору, на надано жодних доказів порушення саме її прав та законних інтересів у зв`язку з укладенням даного договору, тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності ,суд прийшов до переконання, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed