Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

Покликаючись на те, що відповідачка не цікавиться життям дитини, не надає допомоги на її утримання, не піклується про здоров`я дитини, то позивач просить суд ухвалити рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Справа надійшла до Рівненського районного суду Рівненської області 07.01.2025 року згідно ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.12.2024 року. Провадження у справі було відкрито 30.01.2025 р., справа призначена до підготовчого судового засідання на 27.02.2025 р. Судове засідання призначене на 14.04.2025 р., наступне судове засідання призначене на 02.06.2025 р. До справи був залучений виконавчий комітет Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області як орган опіки та піклування. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Пояснив суду, що проживали з відповідачкою без реєстрації шлюбу, у них народився син [PERSON] . Відповідачка має складний характер, не бажала проживати разом з позивачем у сільській місцевості, тому в 2021 році повідомила, що виїжджає за межі України, і залишила позивача разом з сином. На даний час відповідачка проживає в Республіці Польща. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України позивач вивіз дитину до Польщі, де син проживав у відповідачки близько 5 місяців. Позивач надав відповідачці грошові кошти у розмірі 3000 доларів США. Як пізніше з`ясувалося, відповідачка не надто опікувалася сином, соціалізація сина проходила не дуже вдало, через що [PERSON] просив його забрати в Україну, що позивач й зробив. Протягом всього часу відповідачка не цікавиться здоров`ям дитини, його успіхами в школі, не надає матеріальної допомоги. Позов про стягнення аліментів він не бажає подавати, щоб «потім відповідачка не змогла пред`являти якість претензії». Тому позивач звернувся до суду та просить суд задоволити позов про позбавлення відповідачки батьківських прав. Щодо заяви від імені відповідачки, яка була надіслана суду, то повідомив, що цю заяву відповідачка надіслала своїй подрузі, а вона переадресувала цю заяву до суду. Представник органу опіки та піклування підтримала наданий висновок. Пояснила суду, що вони вивчали ситуацію, яка склалася в сім`ї позивача. Представник сільської ради спілкувався з позивачем та дитиною, і з їх слів був складений відповідний висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її сина [PERSON] . Представник служби у справах дітей Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області на розгляд справи не з`явився. Згідно заяви, просять справу розглядати без їх участі, проти задоволення позову не заперечують (а.с. 43). Відповідачка не з`явилася ні у підготовче засідання, ні в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачка є належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачка мала можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Відзив не подала. Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17). Крім того, у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд зазначав, що наявна у справі довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі№ 906/142/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17. Судова повістка повернулася з відміткою «відсутній за вказаною адресою». Тобто відповідачка є належним чином повідомленою про дату і час розгляду справи. До суду надійшла заява від відповідачки, згідно якої відповідачка позов підтримує та просить справу розглядати без її участі (а.с. 29). До заяви долучена фотокопія паспорта (а.с. 30-32), яка не завірена. Зазначена заява з фотокопією паспорта надійшла до Рівненського районного суду Рівненської області від імені [PERSON] 14.02.2025 року через поштового оператора «Укрпошта», з села Підгайці Волинської області, поштовий трекер листа 45 602 0030 8476. За наведеного суд не може прийняти до уваги зазначений лист як такий, що був надісланий від імені відповідачки. На переконання суду, якби відповідачка дійсно висловила бажання надіслати лист про визнання позову, то вона могла б це зробити, надіславши такий лист зі своєї адреси проживання, долучивши до заяви належним чином завірені документи. Тому суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі відповідачки, в порядку заочного розгляду, проти чого не заперечує позивач. Також суд зазначає, що немає підстав для відкладення розгляду справи через неявку представника служби у справах дітей Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, заслухавши думку дитини та дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Обставини, встановлені судом, позиція сторін. [INFO] народився [PERSON] (свідоцтво про народження на а.с.9). У вищезазначеному Свідоцтві про народження графі «матір» зазначена [PERSON] , у графі «батько» зазначений [PERSON] . Позивач [PERSON] та дитина [PERSON] зареєстровані та проживають по [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] була зареєстрована по [ADDRESS] , однак 20.12.2021 року знята з реєстрації, про що свідчить відповідь ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області. 07.03.2025 року рішенням виконавчого комітету Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області № 7 затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Представник органу опіки та піклування підтримала зазначений висновок. Пояснила суду, що такий висновок був підготовлений за результатами спілкування з позивачем та з дитиною [PERSON] , обстеження умов їх проживання. Поміж іншого, позивач у справі при спілкуванні з представником сільської ради повідомив, що матір відмовляється забирати сина до себе. Позивач пояснив, що відповідачка з 2021 року не опікується дитиною. Вихованням дитина та повним забезпеченням дитини займається тільки позивач. Судом була заслухана думка дитини - [PERSON] . Він пояснив суду, що мама йому телефонує через день, цікавиться його життям, вони спілкуються. В листопаді 2024 року мама приїздила в Україну приблизно на тиждень. Вони спілкувалися, разом проводили час, відвідували кінотеатр. Також разом відвідували родичів. Коли в 2022 році батько відвіз його до мами в Республіку Польща, то він проживав з нею в одному помешканні. Вони мали змогу спілкуватися біля двох годин на день, оскільки решту часу мама працювала, а він відвідував школу. Мама пропонувала залишитися проживати в неї, але в Польщі у нього не було друзів, потім таки один з`явився. В школі не було цікаво, діти до нього ставилися не дуже привітно. Тому він попросив щоб тато його забрав в Україну, де йому комфортно проживати та навчатися. Він не знає, чи варто позбавляти маму батьківських прав щодо нього. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка надала суду показання про те, що дитина проживає з батьком, який її утримує та виховує. Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що дитина проживає з батьком, який її утримує та виховує, а про те, що приїздила відповідачка в Україну в листопаді 2024 року і чи спілкувалася з дитиною, свідку нічого не відомо. Норми законодавства щодо позову про позбавлення батьківських прав. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Обов`язки та права батьків щодо виховання дитини є основними серед всього комплексу батьківських прав та обов`язків, які закріплені сімейним законодавством. Всі інші права та обов`язки батьків щодо їхніх дітей покликані забезпечувати належне виконання батьками свого основного обов`язку - виховувати дитину. Стаття 150 СК України визначає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Батьки зобов`язані також піклуватися про фізичний розвиток дитини, який, в свою чергу, тісно пов`язаний зі здоров`ям дитини. Обов`язку батьків піклуватися про духовний розвиток дитини кореспондує право дитини на духовний розвиток, яке включає в себе: право на освіту; право на прояв своїх здібностей; право на свободу світогляду і віросповідання; право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Таким чином, батьки мають сприяти одержанню дитиною належної освіти, прояву нею своїх здібностей, розширенню її світогляду, її самовизначенню щодо сповідання певної релігії або не сповідання ніякої, її зайняттям літературною, художньою, науковою, технічною творчістю. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно п.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, а саме статтею 164 Сімейного кодексу України де однією з підстав позбавлення батьківських прав є ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 164 СК України визначено підстави позбавлення батьківських прав, а саме: якщо батьки не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до статті 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до законодавства України, що регулює сімейні відносини, зокрема відповідно до Постанови КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", - висновок про доцільність позбавлення батьківських прав надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. Щодо написання назви країни «Російська Федерація, Росія» у тексті рішення суду з великої букви. Національна комісія зі стандартів державної мови, взявши до уваги звернення в соціальних мережах Віцепрем`єр-міністра-Міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Ірини Верещук про написання назви країни-агресора з малої букви, на засіданні від 15.09.2023 (протокол № 83) обговорила це питання і з урахуванням офіційних листів від Інституту української мови НАН України (вх. № 1396/23 від 14.09.2023), Інституту мовознавства імені О. О. Потебні НАН України (вх № 1404/23 від 15.09.2023) повідомляє, що написання назв «російська федерація», «росія», «москва», «московія», «московське царство», «російська імперія»», «державна дума рф» тощо з малої букви можна не кваліфікувати як відхилення від норм української мови в текстах неофіційного характеру (https://mova.gov.ua/news/napysannia-nazv-rosiiska-federatsiia). Оскільки рішення суду є текстом офіційного характеру, то суд не може не врахувати відповідні роз`яснення Національної комісії зі стандартів державної мови щодо написання назви країни «Російська Федерація, Росія» у офіційному документі з великої букви. Висновки суду. Рішення суду має бути обґрунтованим, справедливим. Суд вважає за доцільне зазначити про принцип «балансу ймовірностей» (balance of probabilities), що є одним з основних в розгляді судом питань приватно-правових відносин і цей стандарт притаманний саме цивільним справам, про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини і основоположних свобод від 23.08.2016 року у справі «J.K. та інші проти Швеції», а також у рішенні від 15.11.2007 року у справі «Бендерський проти України». Верховний Суд також зазначає про необхідність у застосуванні такого принципу, зокрема, про це зазначено у постановах від 23.10.2019 року по справі №917/1307/18, від 10.09.2019 року по справі №916/2403/18, від 02.10.2018 року по справі №910/18036/17, від 14.08.2018 року по справі №905/2382/17, зокрема, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Тобто, у зазначених судових рішеннях наголошується на необхідності застосування при винесенні рішення стандарту переваги більш вагомих та переконливих доказів, тобто коли висновок про існування певної стверджуваної обставини з урахуванням поданих стороною доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Позивач зазначив, що відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, але й позивач не звертався до суду з позовом про стягнення аліментів чи з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини. Позивач зазначає, що дитина певний час перебувала на лікуванні, і відповідачка з цього приводу не мала ніякої реакції. Проте позивач не довів суду, що він повідомив відповідачку про зазначену ситуацію, і відповідачка, в свою чергу, проявила байдужість до дитини з приводу здоров`я останньої. Ненадання відповідачкою матеріальної допомоги на утримання дитини не може слугувати єдиною і безумовною підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її сина [PERSON] . Позивач зазначав, що відповідачка має складний характер, тому вона залишила сім`ю. І позбавлення відповідачки батьківських прав необхідне для забезпечення подальшого навчання сина, вибору ним того чи іншого навчального закладу. Щодо цього, то суд зазначає, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Про це зазначив ВС у постанові від 6 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21). Позивачем перед судом також не була доведена та обставина, яким чином позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її сина у подальшому позитивно вплине на вибір дитиною того чи іншого навчального закладу. Адже вибір навчального закладу відбувається самою дитиною. Щодо висновку органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21). При розгляді справи встановлено, що висновок органу опіки та піклування був підготовлений після спілкування з позивачем та дитиною [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів того, що орган опіки та піклування вживав достатніх заходів для того, щоб була заслухана відповідачка. Адже позивачеві відоме місце проживання відповідачки, відомий номер її телефону, і він об`єктивно міг повідомити цю інформацію представнику сільської ради. Так саме й представник органу місцевого самоврядування міг докласти зусиль, щоб повідомити відповідачку про те, що ними розглядається питання щодо надання висновку про позбавлення її батьківських прав. Зважаючи на наведене суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Стаття 164 СК України передбачає підстави для позбавлення судом батьківських прав батьків щодо їх дітей, і такі обставини не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21). Поведінка відповідачки не свідчить про те, що вона умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, та що вона втратила інтерес до дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Позивач не довів умисного невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина. Зважаючи на наведене позов про позбавлення батьківських прав не підлягає до задоволення. Суд також зазначає, що задоволення позову не відповідало б інтересам дитини. Інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю. Судові витрати. За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У даному випадку суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, тому понесені позивачем судові витрати покладаються на нього.

Outcome: dismissed