Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. В позовній заяві посилався на те, що з 20.07.2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] , який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року. Від вказаного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . В травні 2016 року мати доньки - [PERSON] виїхала до Республіки Польща, де з того часу постійно проживає по теперішній час. Після того, як відповідач виїхала до Республіки Польщі, донька з шестимісячного віку зареєстрована та постійно проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Він повністю займається її вихованням та утриманням, забезпечує усі умови для повноцінного розвитку дитини. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2024 року, (справа №552/3092/24, провадження № 2/552/2117/24) було визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , за місцем його проживання. Відповідно до ст. 23 ЗУ « Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. При зверненні до юридичного відділу [INFO] йому в усній формі було роз`яснено, що він матиме можливість отримати відстрочку від мобілізації у випадку встановлення рішенням суду факту самостійного виховання та утримання дитини. Факт самостійного виховання та утримання дитини підтверджується долученими до справи доказами. Тому позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у Державної прикордонної служби відомості щодо перетину державного кордону [PERSON] . Відповідач [PERSON] відзив на позов не надала. Третя особа - [INFO] надав письмові пояснення на позовну заяву, у яких просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог (а.с. 24-26). Інші заяви по суті справи та клопотання від сторін суду не надходили. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила. Представники третіх осіб Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради та [INFO] в судове засідання не з`явились. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Заслухавши позивача, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] - з 20 липня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року у справі №552/6554/19. Рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 21 лютого 2020 року (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2024 року у справі №552/3092/24 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини (а.с.9-11). Зазначеним рішенням місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , визначено з батьком [PERSON] за місцем його проживання. Вказаним рішенням також встановлено, що в травні 2016 року мати дитини [PERSON] виїхала до Республіки Польща, де постійно проживає і по даний час. Також встановлено, що починаючи з шестимісячного віку донька [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати з батьком [PERSON] , з яким проживає до цього часу. На виконання ухвали суду про витребування доказів Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України суду повідомлено про наявність інформації про перетин державного кордону України [PERSON] : 25 липня 2024 року - в`їзд в Україну, 09.08.2024 року - виїзд з України (лист від 10 лютого 2025 року №19/11751-25-Вих.) - а.с.40. Як підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 09 січня 2025 року №В-11, на примусовому виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває судовий наказ №552/6605/21 від 28 січня 2022 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утриманні доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), починаючи з 24 листопада 2021 року, до повноліття дитини (а.с. 12). Заборгованість по аліментам станом на 01.01.2025 року відсутня. У справі, яка є предметом розгляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Долученими до матеріалів справи доказами в даній справі підтверджується, що мати проживає окремо від дитини, в іншій країні - Республіці Польща. Але при цьому з достовірністю не підтверджується факт, що мати не бере участь у вихованні або утриманні дитини. Зокрема той факт, що відповідач сплачує аліменти на утримання дитини, заборгованість за аліментами відсутні, спростовує той факт, що позивач самостійно утримує дитину, оскільки відповідач також бере участь в утриманні дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначені правові висновки викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23. На підставі викладеного судом встановлено, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, а крім того, встановлено, що відповідач бере участь в утриманні дитини, чим спростовуються твердження позивача про самостійне виховання та утримання ним дитини. Тому, розглядаючи справу на підставі наявних доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. В задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. Оскільки судом в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати покладаються на нього та не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed