Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до суду м.\~Харкова з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №491035766 від 24.09.2020 в сумі 52537,57\~грн. з яких: 35188,74\~грн. - заборгованість за тілом кредиту, 17348,83\~грн.\~заборгованість за відсотками за користування кредитом. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 24.09.2020 р. між АТ «Альфа-банк» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту №491035766, відповідно до умов якого АТ «Альфа-банк» надав позичальнику кредит у сумі 35188,74 грн. строк кредиту 60 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 39,90 %. АТ «Альфа-банк» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 35188,74 грн, в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості станом на 20.12.2021 загальний розмір заборгованості становив 52537,57 грн., яка складалась з тіла кредиту в розмірі 35188,74 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 17348,83 грн. 20.12.2021 року між АТ «Альфа-банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором №491035766 від 24.09.2020. Згідно з розрахунком заборгованості за відповідачем станом на 20.12.2021 року обліковується заборгованість в розмірі 52537,57 грн. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. ким позовні\~вимоги були\~задоволені.\~Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором №491035766 від 24.09.2020, у розмірі 52537 (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот тридцять сім) грн 57 коп. сплачений судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. ,витрати на правову допомогу у розмірі 4100 (чотири тисячі сто) грн 00 коп. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07.11.2024 року виправлено описки в заочному рішенні суду від 21.02.2024 року та у виконавчому листі №642/312/24, виданому 25.03.2024 року. 18.04.2025 року представник відповідача адвокат Лазорко Р.Й. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 21.02.2024 року у цивільній справі №642/312/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 25 квітня 2025 року на виконання Закону України від 26.02.2025 №4273-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 25 квітня 2025 року змінено найменування Ленінського районного суду міста Харкова на Холодногірський районний суд міста Харкова та здійснено відповідну державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 08 травня 2025 року заяву представника заявника [PERSON] адвоката Лазорко Романа Йосифовича про перегляд заочного рішення - задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 21 лютого 2024 року у справі №\~642/312/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасовано. Призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 23.05.2025 року представником заявника [PERSON] адвокатом Лазорко Р.Й. подано відзив на позов, в якому заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що кредитний договір №491035766 від 24.09.2020 укладений між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] є споживчим, термін кредитування визначено до 20.09.2025 року. Сторонами не було обумовлено право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач або первісний кредитор направляли відповідачу засобами поштового зв`язку досудову вимогу. Тому вважає, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача суми заборгованості, строк погашення якої ще не настав є неправомірною. Крім того посилався на те, що Позивачем не надано належних доказів того, що Позивач набув право вимоги за кредитним договором №491035766 від 24.09.2020. Розрахунок заборгованості по кредиту, на який посилається Позивач не відповідає умовам та періодам оплати відповідно до графіку (Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №491035666 від 24.09.2020р.). Щодо нарахування відсотків зазначив, що Відповідач як військовослужбовець під час особливого періоду звільнений від сплати процентів за користування кредитом. Заперечував проти стягнення з Відповідача судових витрат на правову допомогу у розмірі 7100,00грн. посилаючись на те, що витрати на юридичні послуги, надані позивачу у справі не адвокатом, а іншою особою, а саме ТОВ «Перший інвестиційний клуб», не належить до витрат на професійну правничу допомогу, а тому не підлягають відшкодуванню. З урахуванням викладеного просив суд: відмовити у задоволенні позовних вимог Позивача; стягнути з Позивача на користь Відповідача в порядку повернення стягнутого за заочним рішенням грошові кошти в сумі 15095,35грн., судовий збір у розмірі 605,60грн., та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00грн. 27.05.2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому представник не погодився з доводами відповідача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на те, що надані Позивачем документи про умови кредитного договору, виписки по рахунку та розрахунок заборгованості є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості. Щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором , посилаючись на положення ст.ст. 549-552, 625, 1048, 1050 ЦК України вказав, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Щодо стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу зазначив, що Позивачем документально доведено, що ним понесено витрати на правову допомогу пов`язані з розглядом стягнення, тому Позивач вправі вимагати їх стягнення з Відповідача, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 28.09.2023 року по справі №686/31892/19. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частиною 1\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24.09.2020 р. між АТ «Альфа-банк» та відповідачем шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) було укладено угоду про надання кредиту № 491032245. Відповідач того ж дня подав Анкету-Заяву про акцепт публічної пропозиції АТ Альфа Банк» на укладення угоди про надання споживчого кредиту в АТ «Альфа-Банк». За умовами укладеної угоди, відповідач отримав від банку кредит на суму 35188,74 грн., зі сплатою 39,90% річних (фіксована ставка) за користування кредитом, строком на 60 місяців. Сторонами також був підписаний додаток №1 до Угоди про надання кредиту, який є невід`ємною частиною договору, яким визначено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, а також Паспорт споживчого кредиту. Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по особовому рахунку за період з 24.09.2020 по 20.12.2021. Як вбачається з розрахунку заборгованості за Кредитним договором від 24.09.2020 №491035766 станом на 20.12.2021 року [PERSON] має заборгованість у розмірі 52537,57 грн., з яких: 35188,74 заборгованість за тілом кредиту, 17348,83грн. заборгованість по відсоткам. 20.12.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ "Фінансова компанія "Еліт Фінанс" було укладено договір факторингу № 4, згідно п. 2.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор (ТОВ "ФК "Еліт Фінанс")\~\~зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт АТ «Альфа Банк»\~\~відступає Фактору, а Фактор набуває належне Клієнтові Право Вимоги до Боржників (які надалі, в залежності від контексту, іменуються «Боржники» або «Боржник») за договорами (надалі іменуються «Основні договори» або «Основний договір», в залежності від контексту), перелік яких наведено в Додатку № 1-1 до Договору. Згідно п. 2.3 Договору факторингу № 4 від 20.12.2021 AT «АЛЬФА-БАНК» та TOB «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» погодили, що право вимоги вважається відступленим Фактору з дати оплати Фактором Ціни Прав Вимоги відповідно до п 4.2 цього Договору.\~\~В дату здійснення оплати Фактором ціни прав вимоги відповідно до п 4.2 цього Договору Сторони підписують Акт приймання-передачі Реєстру Боржників, за формою встановленою в Додатку № 2 до цього Договору. Відповідно до п. 4.2 зазначеного Договору факторингу ціна права вимоги за цим Договором становить 12 878 944 гривень 00 копійок. Фактор зобов`язаний передати в розпорядження Клієнту грошові кошти і сплатити Клієнтові ціну прав вимоги в розмірі 12878944 гривень 00 копійок, шляхом перерахування на рахунок Клієнта № [NUMBER] , відкритого в АТ АБ «Укргазбанк», протягом двох банківських днів з дати підписання Договору. Згідно з частиною першою\~статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207\~ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У відповідності до ст. ст.\~526,\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлені строки відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст.\~610,\~611 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема, сплата неустойки (штрафу), яка є грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Статтею 612 ЦК України\~передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~встановлено, що у разі якщо за договором позичальник зобов`язувався повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Згідно ст. ст.\~10,\~11,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. У відповідності до ст. ст.\~625,\~1048,\~1054 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і за кредитним договором зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст.\~626\~ч. 1,\~627,\~629 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з частиною першою\~статті 513 ЦК України\~правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 516\~ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (статті 517 ЦК України). Згідно\~ст. 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до\~ст. 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені в статті 6 Закону № 2664-III. Частиною 1\~ст. 1082 ЦК України\~встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Звертаючись до суду з цим позовом, представник позивача посилався на те, що між AT «АЛЬФА-БАНК» та TOB «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу, яким AT «АЛЬФА-БАНК» передало своє право вимоги позивачу. Однак, всупереч вимогам\~статті 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів того, що до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача згідно укладеного між AT «АЛЬФА-БАНК» та TOВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» договору факторингу № 4 від 20.12.2021 року. Позивачем на підтвердження передачі такого права грошової вимоги до відповідача долучено до матеріалів позовної заяви лише витяг з Додатку 1-1 до договору факторингу № 4 від 20.12.2021 «Характеристика права вимоги переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами», в якому за порядковим № 1864 зазначено в якості боржника [PERSON] за договором 491035766 від 24.09.2020, загальна сума боргу по якому 52537,57 грн., з яких 35188,74 грн. заборгованість за тілом кредиту, 17348,83 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом\~\~(а.с.12). Суд критично оцінює вказаний Додаток 1-1, оскільки в ньому відсутні підписи керівника та печатки Клієнта - AT «АЛЬФА-БАНК», що позбавляє суд можливості встановити, чи дійсно здійснювався перехід права вимоги саме за вказаним кредитним договором, чи погоджували сторони саме такий зміст додатку та чи укладався він взагалі. Також, позивачем не долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження оплати ним на рахунок AT«АЛЬФА-БАНК» ціни Прав Вимоги за Договором факторингу № 4 від 20.12.2021, з дати здійснення якої право вимоги вважається відступленим Фактору (п.2.3 Договору факторингу). Крім того, матеріали справи не містять Акту приймання-передачі реєстру боржників за встановленою формою в Додатку № 2 до Договору факторингу, підписання якого відповідно до умов п.2.3 вказаного договору здійснюється в дату оплати Фактором Ціни Прав Вимоги. У зв`язку з ненаданням позивачем доказів на підтвердження здійснення повної оплати ціни прав вимоги за вказаним вище договором, суд позбавлений можливості встановити момент набуття позивачем прав вимоги за вищевказаним кредитним договором, які були відступлені за договором факторингу № 4 від 20.12.2021. Отже, позивачем не доведено належними, достовірними та допустимими доказами обставини того, що ним набуто право вимоги до відповідача на умовах, визначених Договором факторингу № 4 від 20.12.2021, а відтак - що його майнове право порушено і підлягає судовому захисту. Схожі за змістом обставини встановлені Дніпровським апеляційним судом в постанові від 15.06.2022 у справі № 205/7460/20, Київським апеляційним судом в постанові від 15.06.2024 року у справі №378/95/24. Крім того, зі змісту умов кредитного договору від 24.09.2020, укладеного між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] , та доданих до нього Графіку платежів, Паспорту споживчого кредиту вбачається, що кредитування здійснювалося на споживчі потреби. Відповідно до вимог ч. 4\~ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування", у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла-щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Таким чином, ч. 4\~ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування"\~встановлює обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений\~Законом України "Про споживче кредитування"\~порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч. 4\~ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування", не дотримавши передбачений договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Вказане узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц. В матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачу досудової вимоги. Згідно з частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частинами першою та\~сьомою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, як це закріплено правилами ч. 4\~ст. 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, як це закріплено положеннями ч. 7\~ст. 81 ЦПК України. Відповідно до статті 83\~ЦПК України\~позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В той же час, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просив суд здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч. 5\~ст. 279 ЦПК України). Подавши суду першої інстанції клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 3 зв.) та заяви про розгляд справи у відсутність представника позивача в (а. с. 53-54, 63),\~\~позивач тим самим підтвердив, що подав усі докази на обґрунтування своїх вимог\~\~разом із позовною заявою. Інші доводи позивача, наведені ним у позовній заяві, не спростовують встановлені судом та наведені вище обставини щодо недоведеності позивачем переходу до нього права вимоги до відповідача згідно Договору факторингу №4 від 20.12.2021 року. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші статям України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо повернення коштів стягнутих з відповідача на користь позивача за заочним рішенням суду від 21 лютого 2024 року, про що просить представник відповідача у відзиві на позовом, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відповідно до ч. 1ст.\~193\~ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Предметом даного позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому у відзиві на позов відповідач через свого представника просить стягнути з позивача кошти стягнуті з відповідача в рамках об`єднаного виконавчого провадження №74918850. Суд звертає увагу, що у відзиві на позов відповідач може наводити аргументи проти вимог позивача та заперечувати проти них, але він не може заявляти нові вимоги щодо позивача без подання зустрічного позову.\~Зустрічний позов є окремою правовою процедурою, яка передбачає, що відповідач також стає позивачем у рамках того ж судового процесу.\~Відповідно до процесуального законодавства, зустрічний позов має бути заявлений відповідачем у визначені строки, щоб він міг бути розглядатися разом з первісним позовом. Відповідачем зустрічний позов у даній справі не пред`явлено, тому вимоги заявлені у відзиві на позов про стягнення коштів з позивача розгляду не підлягають. Розподіл судових витрат. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим (пункт 268). Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Відповідний висновок викладено у постанові ВПВС від 07.07.2021 у справі №910/12876/19. Системний аналіз положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved