Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги, обґрунтовує тим, що 27 березня 2015 року [PERSON] склала заповіт на все майно, в тому числі на квартиру [ADDRESS] на користь позивача. [INFO] [PERSON] померла, у зв`язку з чим, 10 жовтня 2018 року вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотарріального округу Лішневської О. Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 08 вересня 2022 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва, що на момент звернення до суду з цим позовом набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] (рідні племінники померлої) до [PERSON] про визнання заповіту та заяви недійсними. Разом з тим, відповідачі ігнорують зазначене рішення та не надають нотаріусу і позивачу правовстановлюючі документи на спірну квартиру, оригінали яких утримують у себе. 23 грудня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішнеською О. Г. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на вищевказану квартиру, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на неї. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернулаcя до суду за захистом своїх порушених прав та просить позов задовольнити в повному обсязі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 грудня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2023 року вказану цивільну справу прийнято до розгляду та призначено за правилами загального позовного провадження. 04 квітня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лішневської О. Г. копію матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 22 квітня 2024 року до суду надійшов відзив відповідача 1 - [PERSON] , в якому остання заперечує проти задоволення позову,посилаючись на те, що позивач не зверталася до неї ні у письмовому, ні в усному порядку, з проханням та/або вимогою, надати правовстановлюючий документ. При цьому, такий документ відсутній у відповідачів, тому надати його вони не мають змоги. Крім того, позивач раніше вже зверталася до суду з тими самими вимогами, де визначала відповідачами інших осіб, а [PERSON] та [PERSON] нею було залучено у якості третіх осіб. Факт оспорення права спадкування позивачем відповідачем не заперечується, однак зазначає, що указана справа вже вирішена по суті, про що зазначає і позивач, та рішення суду набрало законної сили. Водночас, зазначеним рішенням не покладено на відповідача обов`язок вчинити будь-які дії на користь позивача. Таким чином, відповідач не може чинити і не чинить ніяких перешкод позивачу у реалізації нею права власності, а тому не повинна відповідати за пред`явленим позовом та є неналежним відповідачем у цій справі. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити у задоволенні позову. 04 червня 2024 року до суду надійшли витребувані копії матеріалів спадкової справи. 06 червня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 08 листопада 2024 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача 2 - [PERSON] , в яких він заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що він не має та ніколи не мав документів, що підтверджують право власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим не має можливості їх надати. Крім того, він зареєстрований та проживає за іншою адресою, до вищевказаної квартири доступу немає, нею не володіє, не користується та не розпоряджається, тому не може вчиняти будь-яких заходів щодо її повернення/передачі. Враховуючи вищевикладене, вважає себе неналежним відповідачем у вказаній справі, тому просив відмовити у задоволенні позову. 25 грудня 2024 року до суду надійшло клопотання сторони позивача про долучення документів до матеріалів справи, яке ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання 28 травня 2025 року, було повернуто без розгляду, у зв`язку з пропуском строку для подання доказів та відсутністю мотивованого клопотання про поновлення такого строку або його продовження. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просила у задоволенні позову відмовити. Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача 2 та третьої особи. Вислухавши представника позивача, представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 27 березня 2015 року [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 1149, яким заповіла [PERSON] (позивачу) все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право. [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 16 жовтня 2018 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 листопада 2000 року № [NUMBER] , інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 01 листопада 2018 року № 43163 [PERSON] належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . 10 жовтня 2018 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лішневської О. Г. із заявою про прийняття спадщини. 16 жовтня 2018 року відповідачі, будучи племінниками померлої, звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лішневської О. Г. із заявами про прийняття спадщини за законом. Крім того, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними заяви та заповіту, у задоволенні якого рішенням Солом`янського районного суду від 08 вересня 2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2023 року було відмовлено. У судовому засіданні представником відповідача було повідомлено, що судом касаційної інстанції було відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду. Таким чином, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року набрало законної сили. 23 грудня 2022 року позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що складається з квартири [ADDRESS] . 23 грудня 2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішневською О. Г. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , спадкоємцем не надано правостановлюючого документа на квартиру, а перевірка за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно показала відсутність державної реєстрації права власності на квартиру, що входить до складу спадквого майна. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з частиною першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до положень частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як встановлено судом, за заповітом, складеним за життя 27 березня 2015 року [PERSON] , спадкоємцем є [PERSON] . Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 Цивільного кодексу України). Так, встановлено, що окрім позивача до приватного нотаріуса також звернулись із заявами про прийняття спадщини за законом після померлої її племінники (відповідачі). Крім того, ними оспорювалось право позивача на спадкування за заповітом, однак рішенням суду від 08 вересня 2022 року, що було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2023 року, було відмовлено у задоволені такого позову. Враховуючи викладене, що спадкодавцем було складено заповіт на ім`я позивача, а відповідачі в силу положень статті 1241 ЦК України не є особами, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, спадкування за законом у цьому випадку не застосовується. Відповідно до частин першої-третьої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тож, з вищенаведеного вбачається, що позивач, у встановленому законом порядку, прийняла спадщину на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З аналізу вищенаведених норм вбачається, що діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 11 частини першої статті 346 ЦК України визначено, що припиняється право власності, зокрема, у разі смерті власника. Статтею 392 ЦК України закріплено право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (абзаци 2, 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Тож, судом установлено, що постановою нотаріуса було відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії через ненадання нею правовстановлюючого документу на квартиру, що входить до складу спадкового майна. У ході судового розгляду з`ясовано, що у позивача відсутні такі документи, як і встановлено відсутність належних та допустимих доказів того, що такі документи знаходяться у відповідачів. Таким чином, судом установлено наявність перешкод для оформлення спадкових прав позивача у нотаріальному порядку, а також доведеність факту належності померлій [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] . Визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є належним способом захисту прав спадкоємця, якщо вбачаються перешкоди в оформленні його спадкових прав у нотаріальному порядку (постанова Верхованого Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 (провадження № 61-16069св20)). Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі наведені позивачем обставини не спростували, доказів наявності перешкод для визнання права власності позивача на спадкове майно не надали. Твердження відповідачів про те, що вони не є належними відповідачами у цій справі, судом відхиляються та визнаються безпідставними, оскільки у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанова Верховного Суду 19 січня 2022 року в справі № 280/4/18). Судом установлено, що відповідачі звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, які на момент розгляду справи не відкликали та заяв про відмову від прийняття спадщини не подавали, тому вони є належними відповідачами у цій справі згідно з чинним цивільним законодавством та судовою практикою. Суд, враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 9 001 грн, підлягають стягненню на її користь в рівних частках з відповідачів. З огляду на викладене,

Outcome: approved