Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

03.12.2024 року на розгляд Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області пред`явлено вказану позовну заяву, в якій позивач [PERSON] просить стягнути з АТ «Смоли» на користь позивача заборгованість з оплати праці у сумі 96\~527,28 гривень, середній заробіток за весь час прострочення та моральну шкоду. Позов мотивовано тим, що [PERSON] в період часу з 19.05.2003 року по 14.10.2024 року перебував в трудових відносинах з ДП «Смоли», з 30.06.2022 року Державне підприємство «Смоли» реорганізовано у Акціонерне товариство «Смоли», звільнений 14.10.2024 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі наказу №114/ос від 14.10.2024 року. З часу припинення трудових відносин всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітку за період з серпня 2021 року по березень 2023 року та за жовтень 2024 року на загальну суму 101\~527,28 гривень, з урахуванням податків. 5000 гривень відповідачем було добровільно відшкодовано. Загальна сума заборгованості склала 96\~527,28 гривень. Від заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку з відповідача позивач відмовився. Просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 96\~527,28 гривень та моральну шкоду в розмірі 1500 гривень (а. с. 1-3). Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.03.2025 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а. с. 11). 30.04.2025 року назва Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області змінена на Заводський районний суд м. Кам`янського Дніпропетровської області. Відповідачем АТ «Смоли» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, відзив подано не було. Сторони на виклик до суду не з`явилися. Позивачем [PERSON] суду адресовано заяву про розгляд справи у його відсутність, від вимоги про стягнення середнього заробітку відмовився, в іншій частині позову, вимоги підтримав, просив їх задовольнити та розглянути справу без його участі. Не заперечував проти винесення заочного ріршення. Представник відповідач АТ «Смоли» в судове засідання не з`явився. Судом вжито максимальні заходи для його повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, шляхом отримання судового виклику, про що в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 21.05.2025 року, що в\~розумінні п.\~4\~ч.\~8\~ст.\~128\~ЦПК України,\~є належним\~повідомленням про\~розгляд справи. (а. с. 14). З огляду на вказане, в розумінні\~ст. 280 ЦПК України, наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Смоли» в період: - 19.05.2003 року прийнятий у зв`язку з переводом із ТОВ «Придніпровське» на посаду майстра з ремонту технологічного устаткування енергослужби; З 30.06.2022 року Державне підприємство «Смоли» з 30.06.2022 року реорганізоване у Акціонерне товариство «Смоли»; - 14.10.2024 року - звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а. с. 7-8). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним своєчасно не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. З матеріалів\~справи,\~відповідно до\~довідки №37\~від 07.11.2024\~року,\~вбачається,\~що АТ\~«Смоли» має\~перед [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за період з серпня 2021 року по березень 2023 року та за жовтень 2024 року в сумі 101\~527,28 гривень (після обов`язкових утримань податків та зборів) (а.с. 9). Таким чином, загальна сума заборгованості станом на 07.11.2024 року склала суму 101\~527,28 гривень, після обов`язкових утримань податків та зборів. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена [PERSON] роботодавцем АТ «Смоли» в день звільнення 14.10.2024 року, однак сплачено тільки 5000 гривень (зі слів позивача). Заробітна плата в розумінні норм ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП України), компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (ст. 83 КЗпП України), вихідна допомога (ст. 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків розрахунку при звільненні. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з АТ «Смоли» на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованих, але не виплачених при звільненні складових заробітку в сумі 96\~527,28 гривень з урахуванням утримання відповідачем прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Стосовно заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди суд дійшов наступного висновку. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом надано оцінку поданих [PERSON] доказів і прийнято висновок про відсутність аргументів з боку позивача, що вказують на понесені ним моральні страждання що, як наслідок, є підставою для відшкодування моральної шкоди. Позовна заява [PERSON] не містить посилань на такі обставини, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з АТ «Смоли» суми коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 96\~527,28 гривен, при цьому зазначає наступне. \~ \~ \~ \~Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи АТ «Смоли» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно довідки №37 від 7.11.2024 року, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заробітної плати відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] \~про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення моральної шкоди задоволено повністю на суму 96\~527,28 гривень (100% від заявленої суми), в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено, а тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 1211,20 гривень (заяву подано до суду). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116 КЗпП України,

Outcome: partial