Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси з позовними вимогами до КП Одеської міської ради «Міське агентство з приватизації житла», Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права на безоплатну приватизацію житла. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що згідно ордера № 156 серії ЖР виданого 25.01.1982 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси, їм надано право на зайняття однієї кімнати в квартирі [ADDRESS] , житловою площею 17,57 кв.м. Позивачі зазначають, що звернувшись до органу приватизації вони отримали відмову в наданні доз зву на приватизацію, оскільки за повідомленням гуртожиток не увійшов до статутних фондів ТОВ «Ремонтно-механічний завод», які були приватизовані. Позивачі зазначила, що дана відмова є безпідставною, оскільки їх квартира не є гуртожитком, а саме квартирою, яка має окремих вхід, санвузол та житлову кімнату. Ухвалою Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. На адресу суду 06.11.2024 року (вх. № 36679) за підписом представника відповідача Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради Гарган Сергія Юрійовича надійшов відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву представник зазначив, що зазначена будівля, в якій позивач має намір здійснити приватизацію квартири, була введена в експлуатацію, як гуртожиток на 600 ліжко-місць. Даний гуртожиток не ввійшов до статутних фондів ТОВ «Ремонтно-Механічний Завод», які були приватизовані. Для здійснення заходів утримання та обслуговування гуртожиток був переданий 01.01.2008 року ТОВ «РМЗ» на баланс ПП «РМЗ-Красна». Представник відповідача зазначає, що позивачем не визначено належного відповідача у вказаних правовідносинах, Пересипська районна адміністрація жодним чином не порушила прав позивача, в матеріалах відомості щодо такого порушення відсутні. З урахуванням викладеного представник відповідача просить: відмовити в задоволенні позовних вимог, розгляд справи проводити без участі представника Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради (а.с.59-64). На адресу суду 27.01.2025 року (вх. № 2585) надійшло клопотання за підписом представника позивача адвоката Ліпаткіної Елли Володимирівни про залучення до участі в справі в якості\~третьої особи ПП «РМЗ-Красна». Ухвалою суду від 27 січня 2025 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Ліпаткіної Елли Володимирівни про залучення до участі в справі третьої особи задоволено. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~- ПП «РМЗ Красна» (код ЄДРПОУ: 35313988, адреса: Одеська область, Біляївський район, с. Усатове. Ухвалою Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси від 27 лютого 20025 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.88). В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач та представник позивачів Ліпаткіна Елла Володимирівна звернулись на адресу суду з заявою про слухання справи за їх відсутності, згідно якої просили позов задовольнити (а.с.94). Відповідачі: КП Одеської міської ради «Міське агентство з приватизації житла», Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про час та місце слухання справи повідомлені, про причини не явки суду не повідомили. Представник третьої особи: ПП «РМЗ Красна» надав суду заяву про можливість розгляду справи за відсутності представника, згідно якої зазначив, що третя особа не перешкоджає та надає згоду на приватизацію житла (а.с.85). Таким чином судом встановлено, що всі сторони про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення слухання справи не подали, а відтак з урахуванням заяви представника позивача щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи у відсутність належним чином повідомлених сторін, підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Звертаючись до суду з позовом про визнання права на безоплатну приватизацію позивачі зазначили, що згідно ордера № 156 серії ЖР від 25.01.1982 року проживають та зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Листом від 25.12.2023 року позивачем відмовлено в приватизації. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. та «Положення про порядок передачі квартир у власність громадян» від 15.09.1992 р. передбачає, що кожен громадянин України, який раніше не брав участь у приватизації та маючи бажання приватизувати займану їм та його сім`єю житлову площу має право звернутися до органів міської держадміністрації за реалізацією свого права на приватизацію. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (ст. 8 Про приватизацію державного житлового фонду». Судом досліджується лист (рішення про відмову) КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради від 25.12.2023 року вих. № 637/01-09 на ім`я [PERSON] згідно якого зазначено, що за результатами розгляду заяви та відповідно до листа Пересипської РА ОМР № 01-05-1/665вх від 06.12.2023 року даний гуртожиток не ввійшов до статутних фондів ТОВ «Ремонтно-Механічний Завод», які були приватизовані. Будівля за вказаною адресою введена в експлуатацію як гуртожиток на 600 ліжко-місць (акт від 31.03.1982 року) (а.с.23). Так, згідно листа Пересипської районної адміністрації ОМР зазначено, що гуртожиток був переданий на баланс приватного підприємства «РМЗ КРАСНА» (а.с.24). Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг ОМР та згідно довідки № 76 (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку) встановлено, що позивачі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані з: [PERSON] 30.09.1982 року; [PERSON] 14.03.1997 року (а.с.25, 26). Особовий рахунок № [NUMBER] на вищевказану квартиру відкрито на [PERSON] (а.с.27). Також, судом встановлено, що керівництво ТОВ «РМЗ» зверталось до Одеської міської ради щодо передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади, однак кошти на приведення будівлі у належний стан відсутні, а відтак передача не відбулась. Для здійснення заходів з утримання та обслуговування гуртожиток був переданий 01.01.2008 року ТОВ «РМЗ» на баланс приватного підприємства «РМЗ Красна» (код ЄДРПОУ: 35313988) (а.с.95). Згідно заяви (а.с.85) за підписом Директора ПП «РМЗ Красна» Костенко Т.П. зазначено, що керівництво не заперечує і надає дозвіл на приватизацію житла позивачам, тобто [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, з огляду на досліджені докази судом встановлено, що позивачі за адресою: [ADDRESS] проживають та зареєстровані на підставі ордера № 156 виданого 25.01.1982 року, особовий рахунок на квартиру відкрито на позивача [PERSON] , балансоутримувач гуртожитку надає дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS] , в якій проживають та зареєстровані позивачі. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Відповідно до абз. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. З метою реалізації конституційного права громадян мешканців гуртожитків на житло, тобто для набуття такими громадянами власного помешкання, Верховною Радою України 04 вересня 2008 року було прийнято Закон України № 500VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який набрав чинності з 01 січня 2009 року. Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності (ч. 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Згідно частини 1 Закону, сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Разом з тим, п.п. 6, 8, 10, 1315, ч. 1 ст. 11 Закону визначено, що для цілей цього закону: жилі приміщення у гуртожитку приміщення у гуртожитку (жилі кімнати, жилі блоки чи жилі секції), призначені та придатні відповідно до вимог законодавства до житла, призначеного для постійного проживання у ньому; особи, які не мають власного житла, мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будьякого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до ст. 34 Житлового кодексу Української РСР; невикористане право на приватизацію невикористане повністю або частково право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду за житловими чеками відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Право громадянина на приватизацію займаних ним жилих приміщень у гуртожитку зберігається у разі, якщо за ініціативою власника гуртожитку було здійснено переселення громадянина з одного гуртожитку до іншого з перереєстрацією місця проживання; користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом, право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі: а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із ст. 129 Житлового кодексу Української РСР; б) договору оренди житла, укладеного згідно із ст.ст.810, 811813 ЦК України, у випадках, визначених цим Законом; проживання у гуртожитку на правових підставах проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього закону, а саме: а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із ст. 129 Житлового кодексу Української РСР; б) у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього закону виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із ст.129 Житлового кодексу Української РСР; після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього закону за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із ст. 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із ст.ст. 810, 811813 ЦК України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення; проживання у гуртожитку протягом тривалого часу проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку, а також на мешканців гуртожитків, які на правових підставах були вселені у гуртожиток, фактично проживали в гуртожитку сукупно не менше одного року та стали учасниками антитерористичної операції у складі Збройних Сил України, Національної гвардії України, органів внутрішніх справ України та інших військових формувань, створених відповідно до закону, та добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Статтею 2 Закону передбачено, що цей закон не поширюється на громадян, які: 1) проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом; 2) мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом; 3) мешкають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена, або яким немає можливості повернути колишнє жиле приміщення; 4) потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз; 5) проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на день набрання чинності цим Законом. Тобто, однією з обставин, з якою пов`язано право особи на захист відповідно до вищевказаного закону, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. Як вбачається із п. 14 ст. 11 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» проживання у гуртожитку на правових підставах проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до п. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, свідоцтва про народження), включених до ордера. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Згідно п. 7 вказаного Положення користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера. Пунктом 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР від 11 грудня 1984 року № 470, які діють і сьогодні (зі змінами) передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. Крім того, відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Мінжитлокомунгоспу від 16 грудня 2009 №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №109/17404 від 29 січня 2010 року, до органу приватизації громадянином подається серед іншого копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку. Матеріалами справи встановлено, що позивачі за адресою: [ADDRESS] проживають та зареєстровані на підставі ордеру. Відповідно частини 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься, зокрема, ненадання особою необхідних документів для приватизації, перелік яких наведено в пункті 18 Положення, зокрема, громадянин подає до органу приватизації, серед інших, такі документи: оформлену заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідку про склад сім`ї та займані приміщення; копію ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків з приватизації державного житлового фонду. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Однією із засад правової системи України є визнання і дія принципу верховенства права. У Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо (абзац другий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини). Стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95\~Цивільного процесуального\~кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а відтак позов підлягає задоволенню. Позивачем не заявлено вимоги про покладення витрат понесених з розглядом справи на відповідача, у зв`язку з цим, судом в силу ст. 141 ЦПК України не вирішується питання щодо стягнення витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved