Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 по 31.03.2023 в сумі 163412,45 грн.; плату за абонентське обслуговування в розмірі 230,58 грн., інфляційні втрати у розмірі 27148,43 грн., пеню в розмірі 8952,30 грн., 3% річних у розмірі 7351,54 грн., всього - 207095,30 грн., а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 3106,43 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі по тексту - АТ «Криворізька теплоцентраль») здійснює постачання теплової енергії для опалення житла населенню, яке відповідно з вимогами ЖК України, зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно з особовим рахунком і встановленим тарифом. Так, позивачем на виконання своєї статутної мети здійснюється постачання теплової енергії відповідачу за адресою нежитлового приміщення: [ADDRESS] . Зазначений будинок є багатоповерховим, опалення до приміщення відповідача здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку, які є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку, що свідчить про те, що відповідач фактично отримує теплову енергію. Ухвалою суду від 02.08.2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем скеровано до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог позивача та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем при нарахуванні заборгованості за постачання теплової енергії не враховано, що приміщення за адресою: [ADDRESS] є нежитловим, відповідач не є співмешканкою будинку за вказаною адресою. Зазначає, що з позову не зрозуміло, відповідно до яких договорів встановлено нарахування, оскільки в претензіях від 31.08.2023 за вих. № 6911/30, від 22.03.2022 за вих. №4919/30 до неї вказано декілька договорів, хоча між нею та позивачем укладено лише один Договір № 973 від 01.12.2004. Відповідач вважає надані разом з позовною заявою розрахунки неправомірними, оскільки нарахування заборгованості здійснюється за 196,1 м2, хоча з наданих позивачем доказів вбачається, що останній не заперечує, що 52,3 м2 є неопалювальними. Крім того, вказує, що в наданих розрахунках вказаний п`ятиповерховий будинок, коли будинок [ADDRESS] є дев`ятиповерховим, тому невірно здійснюється розрахунок. 07.11.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача - Корж Ю.С. надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача зазначила, що нарахування за опалення здійснюється лише на частину приміщення - 143,8 кв.м, а на частину приміщення, яке обладнано автономним опаленням - 52,3 кв.м, нарахування здійснюється лише в частині плати за місця загального користування. На задоволенні позову наполягала з огляду на зазначені у ньому бставини та враховуючи додатково надані поясненя. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, зазначає, що належне відповідачу майно є підвалом, а тому під дію Методики №315 не підпадає, крім того невірний розрахунок, оскільки він зроблений з розрахунку 5-поверхового будинку, а фактично це 9-поверхова будівля. Просить у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов таких висновків. Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що постачання теплової енергії відноситься до комунальних послуг. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Судом встановлено, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії), які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» за адресою нежитлового приміщення: [ADDRESS] , оскільки зазначене нежитлове приміщення належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.02.2008 № 68 (а.с. 19). У вказаному свідоцтві зазначено, що [PERSON] є власником нежитлового приміщення після розширення магазину після реконструкції квартир загальною площею 196,1 кв.м, а, отже, на відповідача розповсюджується дія Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315 (надалі - Методика №315). Суд бере до уваги доводи представника відповідача про те, що нежитлове приміщення є самостійним об`єктом нерухомого майна, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", разом із цим, п. 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного закону передбачає, що співвласниками багатоквартирного будинку є власники квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, а отже власники нежитлових приміщень, вбудованих у житлові будинки, несуть обов`язки щодо спільного майна на рівних умовах з мешканцями будинку. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" встановлено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (частини 4, 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання»). Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з надання, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по постачанню теплової енергії, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, зі змінами, Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315, зі змінами. Стаття 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає суб`єктів правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг, до яких належать учасники правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг, у тому числі, з постачання теплової енергії - теплопостачальні організації. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (п. 1); оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5). Обов`язкам споживачів комунальних послуг кореспондують права виконавців цих послуг, визначені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у тому числі: припинити/зупинити надання комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі в порядку і строки, встановлені законом та договором, крім випадків, коли якість та/або кількість таких послуг не відповідають умовам договору (п. 5); звертатися до суду в разі порушення споживачами умов договору (п. 6). За приписом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. До 01.10.2021 року відносини між сторонами регулювалися на підставі письмового договору №973 від 01.12.2004, наявного в матеріалах справи. При цьому зазначений договір був наданий стороною відповідача, що свідчить про те, що нею не оспорюється факт його укладання. Разом із цим, суд не бере до уваги аргументи представника відповідача про те, що у листі позивача наявні посилання на інші номери договорів, вважаючи це обумовлено технічною помилкою. У судовому засіданні представник позивача також зазначила, що сторони визнають лише ті письмові договори, які наявні в матеріалах справи, а зазначення інших номерів договорів у листуванні мотивувала опискою, також зазначає, що зараз діють Типові договори, які є однаковими для всіх індивідуальних споживачів, а нумерація використовується виключно для бухгалтерського обліку. З огляду на зазначене, для оцінки спірних правовідносин суд враховує лише той письмовий договір, який було долучено відповідачем. З 01.10.2021 після прийняття Постанови КМУ "Про затвердження правил надання послуг з постачання теплової енергії та типових договорів про надання послуг з постачання теплової енргії" в редакції від 08.09.2021 №1022, та опублікування на офіційному сайті позивача Типового договору, відносини сторін урегульовані публічним длговором приєднання. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль», як виконавцем послуг, 01.10.2021 на своєму офіційному сайті було розміщено Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання (а.с. 16-18). В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач протягом 30 днів повідомляв позивача про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та заперечень або протоколу розбіжностей до нього не отримав. Отже, враховуючи відсутність рішення про вибір моделі договірних відносин та спливу 30-денного строку з моменту розміщення на офіційному сайті індивідуального договору на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії між АТ «Криворізька теплоцентраль» та [PERSON] є укладеним з 01.11.2021. Наведеним вище спростовуються доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо укладення між нею та позивачем лише одного Договору № 973 від 01.12.2004. Крім того, відповідач вказав на те, що не зрозуміло, відповідно до яких договорів встановлено нарахування. Зазначені доводи суд також відхиляє, оскільки при формуванні актів передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг), рахунків-фактур у період з 01.11.2021 по 31.03.2024 для відповідача позивач вказував у них Договір № 973-1/жб від 01.11.2021, на підставі якого здійснювались нарахування. Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2021 є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України (пункт 1 договору). Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному веб-сайті виконавця (пункт 2 договору). Згідно з пунктом 4 Договору фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунку за надані послуги, факт отримання послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Згідно з п. 35, 36 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Факт надання послуг з постачання теплової енергії на житловий будинок [ADDRESS] підтверджується актами про подання теплоносіїв та про припинення теплопостачання (а.с. 21-27). Облік спожитої теплової енергії здійснюється на підставі приладу комерційного обліку, що підтверджується актом технічного огляду вузла обліку теплової енергії від 01.10.2021, та який відповідає встановленим стандартам згідно зі свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 296135 від 19.07.2021 (а.с. 28). Прилад-розподілювач теплової енергії в зазначеному будинку не встановлено, тому розподіл обсягу спожитої енергії по будинку здійснюється з урахуванням приладу комерційного обліку і пропорційно опалювальній площі. Відповідно до показань приладу комерційного обліку, актів передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг), рахунків-фактур у період з 01.11.2021 по 31.03.2024 (а.с. 29-52, 54-77, 79-80, 82-83, 85-86, 88-92) відповідачем за адресою: [ADDRESS] , було спожито теплову енергію у розмірі 32,98 Гкал на загальну суму 170712,73 грн., а також отримано послугу з абонентського обслуговування на суму 230,58 грн. Відповідач частково оплатив спожиту протягом спірного періоду теплову енергію у загальному розмірі 7300,28 грн., що підтверджується платіжними інструкціями № @2PL293234 від 10.02.2022 на суму 4200,00 грн. (а.с. 99), @2PL303326 від 10.02.2022 (а.с. 100) на суму 3100,00 грн. Наданим до суду розрахунком заборгованості за послугу з постачання теплової енергії також підтверджується сума боргу відповідача за період з 01.11.2021 по 31.03.2024, яка становить 163412,45 грн., плата за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.03.2024 - 230,58 грн (а.с. 94). Наданий суду розрахунок є арифметично вірним, контррозрахунку відповідачем не надано. Суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо неправомірного нарахування заборгованості за 196,1 кв.м., при тому, що 52,3 кв.м. є неопалювальними виходячи з такого. Відповідно до положень ч. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженихПостановою КМУ від 21 липня 2005 року N 630 (далі - Правила N 630), які діяли до 01.05.2022, централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Опалювальна площа (об`єм) будинку - загальна площа (об`єм) приміщень будинку, в тому числі у разі опалення площа (об`єм) сходових кліток, ліфтових та інших шахт. Пунктом 18 Правил № 630 визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Згідно з пунктом 28 Правил № 630 споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення МЗК будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Пунктом 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України N 830 від 21.08.2019 визначено, що розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. Умовно-постійна частини тарифу для приміщень, вбудованих в житлові будинки/нежитлові будівлі розраховується згідно з даними теплового навантаження будівлі, пропорційно опалюваній площі приміщення споживача. Відповідно до п. 14 Правил № 830 відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.12.2018 № 315 (далі - Методика), загальний обсяг спожитої теплової енергії, визначений за допомогою вузла комерційного обліку теплової енергії, складається з наступних основних складових: - обсягу теплової енергії на опалення приміщення Споживача; - обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування (МЗК) та допоміжних приміщень будинку; - обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення обсягу теплової енергії, який надходить від ділянки транзитного трубопроводу. Загальнобудинкові потреби на опалення - витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення (пункт 2 розділу І Методики). Місця загального користування (далі - МЗК) - загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень (пункт 2 розділу І Методики). Пунктом 3 розділу І Методики передбачено Розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано. Пунктом 12 Розділу IV Методики передбачено, що обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Комерційний прилад обліку теплової енергії обліковує всю теплову енергію, витрачену у будівлі, а не лише на опалення квартир, які не відокремлені від системи теплопостачання. Кожен співвласник квартири, власник приміщення оплачує свою частку. Дві складові оплачують усі співвласники будівлі - це обсяг теплової енергії, витрачений на опалення МЗК та функціонування системи. Власники приміщень з індивідуальним опаленням не звільняються від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку. Отже, об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку і житлових, і нежитлових приміщень. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не свідчить про те, що теплова енергія не споживається. Пунктом 5 типового індивідуального договору також передбачено, що обсяг теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення. Постановою Верховного суду України від 22 грудня 2020 року по справі № 311/3489/18 визначено, що споживач, який відключений від системи централізованого опалення, зобов`язаний брати участь у загальних витратах на опалення, зокрема, місць загального користування. Така позиція Верховного суду України ґрунтується на тому, що спільним майном у багатоквартирному будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Визначення обсягу теплової енергії, витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень (QМЗК), здійснюється відповідно до розділу III цієї Методики. Розподіл цього обсягу здійснюється серед споживачів за категоріями приміщень згідно з додатком 1 до цієї Методики пропорційно до їх загальних/опалюваних площ/об`ємів. Відповідно до п.8 вказаної Методики у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення (Qз.б.поп.проект), може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку (Qопбуд): для 1-5 поверхової будівлі/будинку - 25 %; для 6-10 поверхової будівлі/будинку - 20 %; для будівлі/будинку вище 10 поверхів - 15 %; для будівель/будинків комбінованої поверховості - відсоток, визначений як середнє арифметичне значення вищевказаних відсотків в залежності від поверховості частин будівлі/будинку. Якщо проектом на будівлю/будинок було передбачено встановлення приладів опалення у МЗК та допоміжних приміщеннях, але вони були демонтовані, то для забезпечення нормативної температури у цих приміщеннях такі прилади опалення повинні бути відновлені виконавцем послуг з управління багатоквартирним будинком (п.11, розділу ІV Методики). Згідно із п.12 розд. ІV Методики № 315 обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. З наданого позивачем розрахунку вдачається, що ним застосовано саме 15 % до 2022 року та 20%, почиаючи з 2022 року, що відповідає саме житловим будинкам для 6-10 поверхів, тому суд не бере до уваги доводи представника відповідача у цій частині. Також суд вважає доведеним, що частина приміщення - 52,30 кв.м., яка належить відповідачу дійсно відключена від системи централізованого теплопостачання. Разом із цим, згідно з наданого детального розрахунку обсягу споживання послуги з постачання теплової енергії вбачається, що позивач здійснював нарахування на опалювальну площу приміщення - 143,8 кв.м безпосередньо та на неопалювальну площу приміщення - 52,3 кв.м, але за частину обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будинку (а.с. 95-96) у відповідності до вимог Методики, тому суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо неправомірного нарахування заборгованості на 52,3 кв.м. неопалювальної площі приміщення, щодо включення у розрахунок підвального приміщення, у якому відсутні мережі теплопостачання використання у розрахунку, та щодо застосування нормативів щодо 5-поверхового будинку. Крім того, відповідачем контррозрахунку суми заборгованості заявленої позивачем до стягнення суду не надано, доводи про неправильність його проведення жодним доказом не підтверджуються, а тому є необґрунтованими і не можуть бути прийняті судом до уваги, у зв`язку з чим суд вважає розрахунок заборгованості позивача належним та допустимим доказом, оскільки такий по суті фактично не оспорено. Наведеним вище спростовуються доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо відсутності заборгованості у визначеному позивачем розмірі. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання. З урахуванням викладеного, оскільки позивач свої обов`язки з постачання теплової енергії виконував, але відповідач в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснював, внаслідок чого утворилась заборгованість, суд доходить до висновку, що саме встановлений розмір заборгованості за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 по 31.03.2024 у розмірі 163412,45 грн. та плату за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.03.2024 у розмірі 230,58 грн., а всього у сумі - 163643,03 грн. необхідно стягнути при ухваленні рішення. Разом із цим, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені не можуть бути задоволені, виходячи з таких обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою. За змістом ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Приписами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач також у позовній заяві просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 27148,43 грн., пеню в розмірі 8952,30 грн. та 3% річних у розмірі 7351,54 грн., проте ним не надано відповідних розрахунків сум заборгованостей інфляційних втрат, пені та 3% річних, відтак, перевірити нараховані до стягнення суми у суду немає можливості. У переліку долучених до позовної заяви додатків зазначення про такий розрахунок також відсутнє. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною другою статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи вищезазначене, давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 27148,43 грн., пені в розмірі 8952,30 грн. та 3% річних у розмірі 7351,54 грн. не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2392,67 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог (163643,03 грн. х 3028,00 грн. / 207095,30 грн. = 2392,67 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial