Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

13.12.2024 року [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтовує тим, що 02 червня 2018 року між нею та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у нас народився син - [PERSON] , [INFO] , про що Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис № 4741 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Дитина після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з нею в її квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади від 14.11.2024 № 2024/013781267, та Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 14.11.2024 № 2024/013781289. Відповідач покладених законом на батьків обов`язків щодо виховання та утримання дитини не виконує. З моменту розірвання шлюбу відповідач жодного разу не бачив дитину та ніяким чином не підтримує з нею жодних стосунків. Не було таких випадків, щоб відповідач зателефонував і привітав дитину з днем народження і поцікавився її справами. Відповідач, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки, не проявляє турботу про дитину, не виховує дитину і не утримує її, не цікавиться життям дитини, не цікавиться станом її здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини; не створює умов для отримання дитиною освіти. Відповідач за відсутності жодних об`єктивних перешкод для виконання ним своїх батьківських обов`язків, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків. Судовим наказом Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року з відповідача присуджено на її користь аліменти на утримання дитини. Однак відповідач їх не сплачує. Станом на 15.11.2024 заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 179 252,75 грн. Відповідач фактично самоусунувся від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні дитини батьківської турботи, що вказує на нехтування відповідачем як своїх батьківських прав, так і батьківських обов`язків. Вихованням і матеріальним забезпеченням дитини позивачка займається самостійно. Дитині створила всі необхідні умови для комфортного проживання, навчання та проведення дозвілля, піклується про її здоров`я, інтелектуальний та духовний розвиток. На підставі викладеного просить позов задовольнити. Ухвалою від 20.12.2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 30.04.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на вказані у позовній заяві обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву не надіслав. В інтересах відповідача [PERSON] відповідно до договору №465/ц від 17.03.2025р. адвокат Сибаль О.Б. 17.03.2025р. подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи та клопотання про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 18.03.2025р. Проте, з цього часу ні відповідач, ні його представник матеріалами цивільної справи та ходом її розгляду не цікавилися, незважаючи на їх належне повідомлення Суд у відповідності до ст.ст.223,280 ЦПК України, зі згоди позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, надіслала на адресу суду Висновок №108-4740 від 28.04.2025 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] , 2018 року народження. У супровідному листі позовну заяву [PERSON] підтримав, зважаючи на територіальну віддаленість, просив розглядати справу за відсутності представника служби, ухвалити рішення в інтересах дитини. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши подані суду докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких мотивів. Відповідно до вимог ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 ч.1 СК України передбачений перелік підстав, за наявності однієї з яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, в тому числі якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.150 СК України, яка визначає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини : 1. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. 2. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 3. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. 4. Батьки зобов`язані поважати дитину. 5. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є позивачка [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року у справі №760/3350/20-ц шлюб між сторонами розірвано. Малолітній [PERSON] проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Згідно судового наказу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року з відповідача підлягає стягнення на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, позиваючи з 06.02.2020. Однак відповідач їх не сплачує. Станом на 15.11.2024 заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 179 252,75 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах від 15.11.2024. Відповідач фактично самоусунувся від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні дитини батьківської турботи, що вказує на нехтування відповідачем як своїх батьківських прав, так і батьківських обов`язків. Відповідно до Висновку №108-4740 від 28.04.2025 року орган опіки та піклування - Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , 2018р.н. При розгляді даного питання на засідання комісії з питань захисту прав дитини, відповідач [PERSON] не з`явився, відтак вмотивованих пояснень щодо причин невиконання батьківських обов`язків не надав. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 20 від 19.12.2008 р. - ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.1 ст.9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ті ж принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Самоусунення відповідача [PERSON] від виконання ним батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини, свідчить про його байдуже ставлення до дитини, можливе позбавлення його батьківських прав щодо неї. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved