Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

21.01.2025 до суду надійшов вказаний позов, який подано через підсистему "Електронний суд". Позивач ТОВ «Укрдебт плюс» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення з них солідарно грошових коштів. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що на виконання кредитного договору № 7/П/19/2008-840 від 12.01.2008 року ВАТ «КБ «НАДРА» надав кредит [PERSON] у розмірі 152 400, 00 доларів США, а відповідач зобов`язався щомісячно до 12.01.2021 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 12,89 % річних. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору ВАТ «КБ «НАДРА» уклав договір поруки від 12.01.2008 року з [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконував належним чином вказані грошові зобов`язання, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10 від 16.07.2010 року з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «КБ «НАДРА» було стягнуто солідарно заборгованість по кредиту у сумі 194857,48 доларів США, що в еквіваленті становить 1 559 639,29 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн. Не зважаючи на ухвалення судового рішення, [PERSON] продовжує ухилятись від повернення боргу. Також, Позивач вмотивовує свій позов тим, що набув право вимоги, зокрема, до відповідачів за вказаним вище кредитним договором на підставі Договору № GL3N216868 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, який нотаріально посвідчений 23.04.2020 року замість ПАТ «КБ «НАДРА». Тому ТОВ «Укрдебт плюс» просить суд стягнути з відповідачів 1 029 887, 68 грн., з яких, інфляційне збільшення становить 797 992, 84 грн., 3% річних (ст. 625 ЦКУ) 231 894,86 грн. Зазаначена вище сума обрахована за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року на суму солідарної заборгованості відповідачів в розмірі 1 559 639,29 грн., згідно заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10 від 16.07.2010 року та судовий збір. Ухвалою суду від 29.01.2025, вказаний позов залишено без руху, надано час для усунення недоліків. 03.02.2025 р. до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, з якої вбачається, що вимоги ухвали суду позивачем виконано. Ухвалою суду від 10.02.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.72). 24.02.2025 року до суду через підсистему "Електронний суд" представниками відповідачів адвокатами Захаревичем Р.В. та Шепіловим О.О. подано відзиви на позов ідентичні по суті. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі вказують про те, що у даній справі необхідно застосувати строки позовної давності до заявлених вимог позивача, оскільки позивач набув право вимоги до відповідачів тільки з 23.04.2020 року, а тому є неналежним суб`єктом звернення за період з 12.03.2017 року по 23.04.2020 року. У період з 12.03.2017 року по 23.04.2020 року таким правом, зокрема, звернення до суду, був наділений ПАТ «КБ «НАДРА», але жодних позовів до відповідачів не подавав. Наголошував, що з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року був уведений і діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, тому, в розрахунках позивача з 12.03.2017 по 12.03.2020 року слід застосувати загальні і спеціальні строки позовної давності, визначені ст. ст. 257, 258 ЦК України, оскільки введений мараторій (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) не охоплює вказаний період і не може бути застосований у даній справі. Також, відповідачі просили суд до спірних правовідносин застосувати положення п.15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Зауважували на тому, що позивач у своєму позові та розрахунках посилається на суму заборгованості відповідачів в розмірі 1 559 639,29 грн., яку стягнуто солідарно згідно заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10 від 16.07.2010 року, яке набрало законної сили 28.08.2010 року на користь ВАТ «КБ «НАДРА». ВАТ «КБ «НАДРА» отримав виконавчі листи та звернувся до виконавчої служби про примусове виконання вказаного рішення. Строк пред`явлення до виконання складає три (3) роки, тобто до 28.08.2013 року. 15.10.2014 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва у справі № 22-ц/796/11584/2014 поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів ПАТ «КБ «НАДРА» за судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10. Вподальшому, а саме 28.03.2016 року Постановою Святошинського ВДВС РУЮ у м. Києві про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП № 37166652), виконавчий лист № 2-8461/10 повернуто стягувачу - ПАТ «КБ «НАДРА» та роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 28.03.2017 року. Даний строк є присікальним. Наголошували суду, що з 28.03.2016 року і по даний час, відносно відповідачів відсутні будь-які виконавчі провадження, де б стягувачем був ПАТ «КБ «НАДРА», боржниками - відповідачі за судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10, а оскільки, виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, вважали, що борг відповідачів перед ПАТ «КБ «НАДРА» за судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10 у розмірі 1 559 639,29 грн. станом на час розгляду даної справи Святошинським районним судом міста Києва - відсутній, а тому, за відсутності боргу у розмірі 1 559 639,29 грн., позивач не може посилатись на його існування, а також нараховувати будь-які штрафні фінансові санкції відповідачам в силу Закону. Вважали, що зобов`язання відповідачів за кредитним договором та договором поруки від 12.01.2008 року та заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10 від 16.07.2010 року припинилися на підставі ст. 605 ЦК України, а ст. 625 ЦК України до спірних відносин не застосовується, а отже в задоволенні позову просили відмовити (а.с. 86-103). Ухвалою суду від 24.04.2025 закрито підготовче провадження у справі за позовом ТОВ «Укрдебт плюс» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та справу призначено до судового розгляду (а.с.119). У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позові. Представник відповідачів Шепілов О.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві. 03.06.2025 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи 10.06.2025 за його відсутності (а.с. 125-126). Від представника відповідачів [PERSON] 10.06.2025 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с.129). Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Укрдебт плюс» задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12.01.2008 року між ВАТ «КБ «НАДРА» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 7/П/19/2008-840, за умовами якого ВАТ «КБ «НАДРА» надав відповідачу кредит у розмірі 152 400, 00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,89% річних з кінцевим терміном повернення 12.01.2021 року (а.с. 10-14). Також, на забезпечення вказаного кредитного договору 12.01.2008 р. між ВАТ «КБ «НАДРА» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки (а.с.15-16). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10 від 16.07.2010 року, яке набрало законної сили 28.08.2010 року суму заборгованості відповідачів за кредитним договором № 7/П/19/2008-840 від 12.01.2008 року в розмірі 1 559 639,29 грн. стягнуто солідарно на користь ВАТ «КБ «НАДРА». ВАТ «КБ «НАДРА» 09.03.2013 року отримав виконавчі листи та звернувся до виконавчої служби про примусове виконання вказаного рішення (а.с.93-96). 09.04.2013 року на виконання вказаного рішення видано виконавчі листи, строк пред`явлення до виконання яких три роки, тобто до 28.08.2013 року. 15.10.2014 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва у справі № 22-ц/796/11584/2014 поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів ПАТ «КБ «НАДРА» за судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10. 28.03.2016 року Постановою Святошинського ВДВС РУЮ у м. Києві про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП № 37166652), виконавчий лист № 2-8461/10 повернуто стягувачу ПАТ «КБ «НАДРА» та роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 28.03.2017 року (а.с.97). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України). Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст.1291 Конституції України). Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Як встановлено у справі, рішення суду від 16.10.2010 року про стягнення з відповідачів суми заборгованості не виконане та на примусовому виконанні не перебуває з 28.03.2016 року. Враховуючи положення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02.06.2016 року, який набрав чинності 05.10. 2016 року, судом встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «НАДРА» присудженої суми заборгованості збіг. У позовній заяві представник позивача жодним чином не обумовив про звернення ПАТ «КБ «НАДРА» до суду в порядку ч.1 ст.433 ЦПК України із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року. У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Фактичні обставини цієї справи, за яких 15.10.2014 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва у справі № 22-ц/796/11584/2014 поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчих листів від 09.04.2013 року ПАТ «КБ «НАДРА» як стягувачу за судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10, а при примусовому виконанні рішенняШевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-8461/10 Постановою Святошинського ВДВС РУЮ у м. Києві від 28.03.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП № 37166652), виконавчий лист № 2-8461/10 повернуто стягувачу ПАТ «КБ «НАДРА» та встановлено присікальний строк до 28.03.2017 року для його повторного пред`явлення для виконання свідчать, що основна вимога позивача, яка виникла на підставі рішення суду, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України. Отже, факт не перебування виконавчих листів за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з задоволенням судом заяви ПАТ «КБ «НАДРА» про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними. Належить зазначити, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників. При цьому суд враховує не лише право стягувача, а й права боржника, у підсумку обом гарантуючи право на справедливий суд, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у даному випадку правомірно протягом кількох років міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення. Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача [PERSON] перед ПАТ «КБ «НАДРА», а з 23.04.2020 року ТОВ «Укрдебт плюс» набув право вимоги до відповідача на підставі нотаріально посвідченого Договору № GL3N216868 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, у грошовому зобов`язанні за кредитним договором від 12.01.2008 року у зв`язку зі спливом часового проміжку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення солідарно як з відповідача [PERSON] , так і з [PERSON] як поручителя за договором поруки від 12.01.2008 року, в силу її припинення в порядку передбаченому ст. 559 ЦК України на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed