Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки FORD FUSION, 2017 року випуску у розмірі 241 450 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що між сторонами було укладено шлюб 09.09.2022 року. На час звернення до суду із даним позовом, позивач також звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу між сторонами. В період шлюбу з відповідачем, 13.04.2024 року на підставі договору купівлі продажу для сім`ї за спільні кошти було придбано автомобіль марки FORD FUSION, 2017 року випуску, який було зареєстровано на ім`я чоловіка. Позивач вказує на те, що вказане рухоме майно набуте подружжям під час шлюбу, а тому вказане рухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Та з урахуванням того, що автомобіль є річчю неділимою, зареєстрований на Відповідача та знаходиться у його користуванні, просить суд стягнути з Відповідача на її користь грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної власності на вказаний автомобіль, посилаючись на рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30.09.2024 року за позовною заявою було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 26.02.2925 № 4273-ІХ та у зв`язку із зміною найменування Ленінського районного суду м. Харкова на Холодногірський районний суд м. Харкова, за наказом №01-06/60 від 25.04.2024 року змінено найменування суду - Ленінський районний суд м. Харкова на Холодногірський районний суд м. Харкова з 25.04.2025 року. Копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви із додатками була отримана відповідачем 30.09.2024 року у суді, про що він особисто розписався. Положеннями\~ст.174 ЦПК України\~закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Представник відповідача 04.12.2024 року надала додаткові пояснення у справі, які суд не приймає до уваги в зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 3\~ст. 83 ЦПК України\~відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно ч.ч. 8, 9 цієї статті докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.\~Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. У ч. 7\~ст. 178 ЦПК України\~передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 4\~ст. 178 ЦПК України\~копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. За приписами ч. 2\~ст. 191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Суд враховує, що письмові пояснення представника відповідача, які є фактично відзивом на позов, а також письмові докази, що долучені до цього пояснення, представником відповідача подано без дотримання вищевказаних вимог\~ЦПК України, зокрема з недотриманням 15-денного процесуального строку для подання відзиву (копію ухвали про відкриття провадження отримано відповідачем 30.09.2024 року). Представником відповідача та відповідачем не обґрунтовано причин пропуску процесуального строку на подання відзиву з відповідними доказами, а тому суд їх не приймає до уваги та вирішує справу без урахування вищевказаних пояснень. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що на час придбання транспортного засобу сторони фактично разом не проживали, транспортний засіб відповідач придбав за особисті кошти, зокрема за кошти від раніше проданого автомобіля, який він також придбав за особисті кошти. Також вказували, що позивачем не надано належних доказів дійсної вартості транспортного засобу. Також відповідач вказав, що спірний транспортний засіб у його володінні не перебуває, тож неможливо провести дійсну оцінку вартості автомобіля. В задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно ч.1ст.2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.ч.1, 2, 3, 4, 8 ст.83\~ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно із ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 09.09.2022 року між [PERSON] та [PERSON] ) було укладено шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб, виданого Новобаварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), серії [NUMBER] . Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03.12.2024 року шлюб між сторонами розірвано. У період зареєстрованого шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2024 року придбано транспортний засіб марки FORD FUSION, 2017 року випуску, V двигуна 2488, який відповідно до інформації, згідно даних Єдиного державного реєстру МВС зареєстрований за [PERSON] 13.04.2024 року. В рамках поділу спільного майна подружжя позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості спільного майна подружжя, а саме: вартості 1/2 частки автомобіля марки FORD FUSION, 2017 року випуску у розмірі 241\~450 грн. 00 коп., виходячи із звіту про оцінку майна, яким визначена величина вартості авто 482\~900 грн. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини третьої\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою\~статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України\~визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої\~статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статями 69-72 СК України\~та\~статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постановиПленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої\~статті 71 СК України\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята\~статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою\~статті 364 ЦК України\~визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі\~статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої\~статті 61\~СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~\~\~\~\~статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу.\~Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). [PERSON] просила суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі\~статті 364 ЦК України, тобто шляхом присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.\~\~ Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно вимог ст.\~57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є у тому числі: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У судовому засіданні за клопотання сторін були допитані свідки . Свідок [PERSON] , яка працює разом із позивачем на «Нова Пошта». [PERSON] вказала, що їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у вересні 2022 року. Свідок на весіллі не була, їй [PERSON] надсилала фото. [PERSON] багато разів привозив [PERSON] до неї у гості. Адресу, за якою проживали [PERSON] , їй точно невідомо, проте вона знає, що це десь на [PERSON] , у приватному секторі. Вона там жодного разу не була. 24.04.2024 року Каменєви разом були у неї в гостях на Дні народженні її доньки. Потім [PERSON] [PERSON] набрав води та поїхав, а [PERSON] залишилась у них дома на ночівлю. Та на наступний день [PERSON] приїхав на авто Форд [PERSON] та забрав [PERSON] . Також свідку відомо, що через деякий час [PERSON] розійшлися. Це було влітку. [PERSON] орендувала квартиру, та [PERSON] перевіз туди її речі. Після того, [PERSON] вже до [PERSON] не поверталась. Також [PERSON] пояснила, що їй відомо зі слів [PERSON] , що у 2024 році чоловік [PERSON] поїхав до Києва за новим авто Форд [PERSON] . Це було весною, коли вже було тепло. На той час вони ще проживали разом. [PERSON] не казала за які кошти придбано авто. До цього у [PERSON] було авто [PERSON] , яке вони продали. Дітей у [PERSON] не має. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , у судовому засіданні пояснила, що вони з сестрою переїхали до м. Харків з м. Бахмут. ЇЇ сестра [PERSON] познайомилась із [PERSON] 14.02.2022 року та 09.09.2022 року вони одружились. Великого свята не буо, була вечеря. На весілля їм подарували кошти. [PERSON] мешкала у будинку [PERSON] та його родини, а саме із його матір`ю та бабусею, до середини липня 2024 року. [PERSON] та [PERSON] мали переїхати до орендованої квартири разом, щоб жити окремо. Квартиру орендувала сестра. Після переїзду [PERSON] , [PERSON] казав, що пізніше він також переїде. Проте привіз лише її речі та сам так і не переїхав. Щодо придбання авто весною 2024 року, свідку відомо зі слів [PERSON] , що саме її сестра спілкувалася із продацем щодо придбання авто [PERSON] . Вказане авто вони придбали за спільні кошти. Її сестра працювала. Щодо реєстрації [PERSON] у березні 2024 року у квартирі свідка, то [PERSON] вказала, що [PERSON] необхідно було зареєструватися у м. Харкові для укладення декларації із лікарем. Тож вона зареєструвалася як ВПО. Оскільки її місце реєстрації у м. Бахмут. Мати [PERSON] не хотіла прописувати її у будинку. Також свідку відомо, що у [PERSON] раніше було інше авто Мітсубісі. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , у судовому засіданні пояснила, що її син почав проживати із позивачкою у її будинку за адресою [ADDRESS] , з березня 2022 року, та у вересні 2022 року вони зареєстрували шлюб. Приблизно з лютого 2024 року свідок не бачила [PERSON] . [PERSON] участі в оплаті комунальних послуг не приймала, посилаючись на те, що вона у цьому будинку «ніхто». Свідок також вказала, що вона не мала наміру прописувати [PERSON] у будинку. Син казав, що він всі кошти витрачає на родину. Свідку було відомо, що син має намір придбати автомобіль. Як саме вони вирішували придбати авто свідку невідомо. Син казав, що це його кошти. Про те, що син з дружиною мали намір з`їхати на орендовану квартиру, свідку невідомо. Потім, [PERSON] матері сказав, що [PERSON] подала на розлучення. Вона з`їхала та подала на розлучення. У [PERSON] досі залишились ключі від будинку, вона їх не повертала. [PERSON] перестала проживати у будинку, про причину не повідомляла, оскільки перед свідком не звітувала. Потім вона забрала свої речі. До цього вона то приходила, то уходила. Також [PERSON] повідомила, що раніше вона надавала кошти сину на придбання квартири, а саме на внесення взносу за квартиру у новобудові. Потім син цю квартиру продав. Це було ще до відносин сина із [PERSON] . Також у сина були різні авто, які він продавав, а потім купляв нові. Аналізуючи пояснення свідків, суд зазначає що вони не містять безперечних відомостей на підтвердження витрат та придбання майна у особисту власність одного із подружжя рухомого майна. Під час судового розгляду сторона відповідача, постійно звертали увагу, на те, що доказом окремого проживання подружжя [PERSON] з березня 2024 року є довідка про реєстрацію [PERSON] як ВПО за адресою проживання її сестри, проте такі доводи судом не приймаються. Реєстрація ВПО лише вказує на те, що особи перебувають у статусі внутрішньо переміщених осіб та потребують відповідної допомоги та не відображає фактичну ситуацію проживання подружжя. Громадянин України може мати як фактичне місце проживання, так і зареєстроване місце проживання, яке може бути як за однією адресою, так і за різними адресами. Таким чином, враховуючи ст. 29 ЦК України\~та\~Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", різні адреси реєстрації позивача та її чоловіка, не можуть бути беззаперечним доказом того, що [PERSON] фактично не мешкала разом з чоловіком. При цьому суд звертає увагу, що протягом усього часу подружжя мало різні адреси реєстрації. Щодо посилань сторони відповідача на те, що спірний транспортний засіб [PERSON] придбав за особисті кошти, зокрема виручені від продажу належних йому на праві особистої приватної власності автомобілів кошти, то суд зазначає що такий факт є недоведений належним чином. Так, Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що придбаний в період шлюбу автомобіль FORD FUSION, 2017 року випуску , придбано за кошти від продажу автомобіля МITSUBISHI LANCER, 2009 року випуску, та чи лише за ці кошти, який зокрема також було придбано у період шлюбу. А також, що останній автомобіль було також придбано за особисті кошти отримані від продажу іншого авто МITSUBISHI CARISMA, 2003 року випуску, або нерухомого майна у лютому 2021 році. Лише факт продажу майна не є доказом того, що саме за ці кошти було придбано інше майно, а не витрачені на інші цілі. Позивач в період шлюбу теж мала свій дохід (заробітну плату). Відповідно кошти від її заробітку та від заробітку відповідача витрачалися на їх суспільний побут та за взаємною згодою. Сутність презумпції спільності права власності на майно подружжя, яке набуте\~ними за час шлюбу,полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна,\~що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна у період шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті\~81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями\~77,\~79 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття\~80ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). [PERSON] \~відповідними належними та допустимим доказами не підтверджено сплату коштів за покупку транспортного засобу за рахунок належних йому особисто грошових коштів. Суд, оцінивши докази, подані сторонами, дійшов висновку про те, що [PERSON] належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного автомобіля \~не спростовано, унаслідок чого воно є спільним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбаний в період шлюбу, за їх спільні кошти, незалежно від того, що оформлений та зареєстрований за відповідачем. Обставин, які б свідчили про те, що спірний автомобіль є особистою власністю однією із сторін, судом не встановлено. Жодної із сторін не заявлено вимоги про відступлення від засади рівності часток подружжя. Таким чином, спірне рухоме майно, набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу. В той же час, визначаючи розмір компенсації вартості частини автомобіля, суд виходить з даних Звіту про оцінку майна з визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу , оскільки іншого суду не надано, і вважає, що з відповідача на користь позивачки, слід стягнути 241\~450 грн. компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки FORD FUSION, 2017 року випуску , в зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню. В силу\~ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позов задоволено, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved