Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У травні 2025 року заявник [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Белла В. М., заінтересована особа Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області, звернувся до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення. Заяву обґрунтував тим, що [INFO] помер спадкодавець [PERSON] , 1918 року народження, який був постійним мешканцем [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 02.11.2007. Зазначав, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої входили земельні ділянки, які розташовані на території Н. Студенської сільської ради Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, загальною площею 0,7112 га, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 024482. Згідно з довідкою Пилипецької сільської ради за № 277 від 08.04.2025 на день смерті спадкодавця [PERSON] , постійного мешканця [ADDRESS] , разом із ним постійно проживали та були зареєстровані його дружина [PERSON] , а також проживали, але не були зареєстровані його син [PERSON] та невістка [PERSON] . Вказував, що [INFO] померла і [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої входили земельні ділянки, які розташовані на території Н. Студенської сільської ради Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, загальною площею 0,7112 га, згідно з державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №024449. Відповідно довідки Пилипецької сільської ради за № 278 від 08.04.2025 на день смерті спадкодавиці [PERSON] разом із нею в будинку проживали, але не були зареєстровані її син [PERSON] та невістка [PERSON] . Стверджував, що як до часу смерті спадкодавців, так і під час відкриття спадщини за померлими батьками [PERSON] і [PERSON] , він постійно проживав і проживає дотепер у будинку [ADDRESS] , хоча в 15.12.2006 був знятий з реєстрації за даною адресою і був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , де проживали його діти, з метою отримання пільг по оплаті комунальних послуг, на які він мав право відповідно до закону як працівник міліції. Зауважував і те, що протягом 6-ти місяців із часу смерті спадкодавців він не заявляв про відмову від спадщини, а оскільки його батьки заповіту не залишали, тому він уважав, що прийняв спадщину за законом автоматично у зв`язку з постійним його проживанням із ними на час їх смерті. 07 травня 2025 року він звернувся до нотаріуса щодо прийняття спадщини, однак отримав відмову за №106/01-16 через те, що у паспорті громадянина України відмітка про місце реєстрації його проживання відмінне від місця реєстрації проживання спадкодавця, та ним в установлений законом строк не подано заяву про прийняття спадщини, а відтак нотаріусом було рекомендовано звернутись йому до суду для вирішення питання про встановлення факту прийняття спадщини шляхом постійного спільного проживання разом із померлою [PERSON] . Посилаючись на наведені вище обставини просив суд установити факт прийняття ним спадщини за померлими батьками [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , 1918 року народження, який помер [INFO] , шляхом постійного спільного проживання разом зі спадкодавцями. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2025 року відкрито провадження у даній справі у порядку окремого провадження та призначено судове засідання (а.с.31,32). Своїм правом подати письмові пояснення на підтримку або заперечення проти заяви [PERSON] заінтересована особа Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. У судове засідання заявник [PERSON] та його представник адвокат Белла В. М. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Водночас представником заявника [PERSON] адвокатом Беллою В. М. подано до суду 05.06.2025 заяву, в якій він просив розглянути цю справу без його та заявника участі, заяву підтримав повністю та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи Пилипецької сільської\~ради Хустського\~району Закарпатської\~області Бобонич І. у судове\~засідання також не\~з`явився,\~хоча про\~дату,\~час та\~місце проведення судового засідання\~був належним\~чином повідомлений,\~проте подав\~до суду 03.06.2025 заяву,\~в якій\~зазначив,\~що Пилипецька сільська рада\~визнає заявлені\~вимоги\~\~та просив\~\~розглянути дану\~справу за\~його відсутності. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Положеннями ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~визначено,\~що\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, установлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ установлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України). Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, перелік яких наведено у частині першій цієї ж статті. При цьому за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 /провадження № 61-51сво18/, постанова Верховного Суду від 12 січня 2024 року у справі № 335/6717/23 /провадження № 61-15734ск23/). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян». Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.05.1960 батьками заявника [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.21). Батько заявника [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Н. Студенівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 02.11.2007, актовий запис про смерть № 16 (а.с.17). Відповідно до довідки, виданої виконкомом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 08.04.2025 за № 277, померлий [INFO] [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] та разом із ним на день його смерті у зазначеному будинку були зареєстровані та проживали: його дружина [PERSON] , 1928 р. н., та проживали, але не були зареєстровані його син [PERSON] /заявник/ і невістка [PERSON] (а.с.18). Матір заявника [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Нежньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 28.11.2016 за актовим записом № 29 (а.с.19). Згідно з довідкою, виданою виконкомом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 08.04.2025 за № 278, померла [INFO] [PERSON] була постійною мешканкою [ADDRESS] та разом із нею на день її смерті у зазначеному будинку проживали, але не були зареєстровані: її син [PERSON] /заявник/ та невістка [PERSON] (а.с.20). Також як убачається з довідки, виданої виконкомом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 07.05.2025 за № 331, то [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , а зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.22). Як слідує з Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-3К № 024482 від 30.07.2003 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 804 № 228, то на підставі рішення Н. Студенської сільської ради від 09.02.2001 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,7112 га, що розташована на території Н. Студенської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.23,\~24). Як видно з Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-3К № 024449 від 30.07.2003 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 821 № 229 , на підставі рішення Н. Студенської сільської ради від 09.02.2001 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,7112 га, що розташована на території Н. Студенської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.25,\~26). Як видно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 81073217, виданої 07.05.2025 приватним нотаріусом Хустської районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої [INFO] [PERSON] є відсутня (а.с.16). Листом приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу в Закарпатській області Дунаєва Ю. М. за вих. № 106/01-16 від 07.05.2025, [PERSON] було роз`яснено, що згідно з відомостями зі Спадкового реєстру, спадкова справа за майном померлої [INFO] [PERSON] , 1928 року народження, не заводилася, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру за № 81073217 від 07.05.2025. На момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На момент її смерті разом із нею проживали, але не були зареєстровані син [PERSON] , [INFO] та невістка [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що в установлений законом строк, заяву про прийняття спадщини не подано та у паспорті наявна відмітка про місце реєстрації проживання на момент смерті [PERSON] , яке відмінне від місця реєстрації проживання померлої, відкрити спадкову справу за майном померлої [PERSON] неможливо (а.с.12). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною\~першою\~статті\~1258 ЦК України\~встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею\~1261 ЦК України\~передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст.\~1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини\~третьої\~статті\~1268 ЦК України\~викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1\~ст.\~1270 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. За змістом пункту 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Виходячи із положень ч. 3\~ст. 1268 ЦК України, проживання повинно бути постійним, тобто носити тривалий характер, і не припинитися перед смертю спадкодавця, що є передумовою прийняття спадщини, якщо спадкоємець не відмовився від спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно зі\~ст. 29 ЦК України\~є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті\~29 ЦК України\~не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті\~33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відсутність місця реєстрації спадкоємця за місцем реєстрації, проживання спадкодавця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись до суду з заявою про встановлення факту прийняття спадщини шляхом постійного спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до частин 1-4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного вище суд доходить висновку, що заявлені вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними відповідними доказами у справі, а відтак його заява підлягає до задоволення. За загальним правилом ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження понесені учасниками справи судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved