Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

02.12.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області із вказаним позовом звернулась [PERSON] , згідно якого просить суд визнати за нею право на 1/3 частку права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Руданського», розміром 2,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало [PERSON] згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0263537, виданого 15 липня 1997 року Калинівською районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі рішення від 04 липня 1997 року № 208, та зареєстрованого 17 липня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 390, в порядку спадкування за заповітом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] в селі Хомутинці Калинівського району Вінницької області. В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що [INFO] померла її баба [PERSON] , яка за життя скала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла в рівних частинах їй, [PERSON] , [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилась зокрема земельна частка (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Руданського», розміром 2,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало їй згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0263537, виданого 15.07.1997 року Калинівською районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі рішення від 04.07.1997 року № 208, та зареєстрованого 17.07.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 390. Будучи спадкоємицею за заповітом, вона звернулась до Калинівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного виконавця Василишиної Л.В. від 24.10.2024 року, їй у видачі свідоцтва про право на частину спадщини було відмовлено, а тому вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 05.12.2024 року, відкрито про провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 27.02.2025 року, продовжено строк підготовчого провадження не більше ніж на тридцять днів з дня постановлення цієї ухвали. Витребувано з Державного нотаріального архіву Вінницької області копію спадкової справи № 176/2004 до майна померлої [INFO] в селі Хомутинці Калинівського району Вінницької області [PERSON] . Витребувано з Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області копію спадкової справи № 299 від 09.07.2009 року на майно померлого [INFO] [PERSON] . 10.03.2025 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшла копія спадкової справи № 299 від 09.07.2009 року на майно померлого [INFO] [PERSON] . Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 17.04.2025 року, залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Витребувано з Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області копію спадкової справи № 176/2004 до майна померлої [INFO] в селі Хомутинці Калинівського району Вінницької області [PERSON] , яка відповідно до листа завідуючої Державним нотаріальним архівом Вінницької області Болотнової М. від 12.03.2025 року № 486/01-18, перебуває у тимчасовому користуванні цієї нотаріальної контори. 25.04.2025 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшла копія спадкової справи № 176/2004 до майна померлої [INFO] в селі Хомутинці Калинівського району Вінницької області [PERSON] . На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 29.04.2025 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] та її представник адвокат ЛАВРЕНЧУКА А.С. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена в передбаченому законом порядку. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та\~учасники справи не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] , що не може розцінюватись, як порушення її прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Суд, заслухавши вступне слово позивача та його представника, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в селі Хомутинці Калинівського району Вінницької області померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 03.09.2001 року Хомутинецькою сільською радою Вінницької області. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, зокрема земельна частка (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Руданського», розміром 2,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало їй згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0263537, виданого 15.07.1997 року Калинівською районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі рішення від 04.07.1997 року № 208, та зареєстрованого 17.07.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 390. За життя, [PERSON] склала заповіт, який 11.03.2000 року був посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Майбородою Г.П. за реєстровим номером 512, згідно якого заповіла все своє майно у рівних частинах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На підставі заповіту, до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області із заявами про прийняття спадщини, залишеної після смерті [PERSON] , [INFO] звернулися [PERSON] та [PERSON] . Інший спадкоємець - [PERSON] , який мав право на обов`язкову частку в спадщини, від неї відмовився шляхом подання 22.03.2004 року до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області відповідної заяви. Державний нотаріус Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишина Л.В. видала 22.03.2004 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] - Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим номером 641, за яким останні успадкували по 1/3 частці житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . На 1/3 частку цього спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , ще не видано. 11.06.2004 року цей же державний нотаріус Василишина Л.В. видала на ім`я [PERSON] та [PERSON] - Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим номером 527, за яким останні успадкували по 1/3 частці права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Руданського», розміром 2,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). На 1/3 частку цього спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , ще не видано. Як свідчать матеріали спадкової справи № 176/2004 до майна померлої [INFO] в селі Хомутинці Калинівського району Вінницької області [PERSON] , до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області, 05.08.2024 року із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 823/02-31 від 24.10.2024 року, державний нотаріус Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишина\~Л.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на 1/3 частку права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Руданського», розміром 2,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), у зв`язку із відсутністю у спадкодавця документа на ім`я спадкодавця, який посвідчує право на земельну частку (пай). Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною 4 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України (2004\~року),\~ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З роз`яснень, викладених в пунктах 1, 2 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 30.05.2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» слідує, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. За змістом норм спадкового права Цивільного кодексу Української РСР, спадковим майном є майно, яке на праві приватної власності належало спадкодавцю на час його смерті. Відповідно до частини першої статті 524 Цивільного кодексу Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно статті 527 Цивільного кодексу Української РСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Статтею 534 Цивільного кодексу Української РСР визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно статті 549 Цивільного кодексу Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. З довідки Хомутинецького старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області від 18.07.2024 року № 121 слідує, що [PERSON] до дня своєї смерті ( [INFO] ) проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки Хомутинецького старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області від 18.07.2024 року № 122, [PERSON] прийняла спадщину, залишену після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, спадкоємець за заповітом [PERSON] в силу вимог закону, а саме положень пункту 1 частини першої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР, прийняла спадщину після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. У пункті 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Наявне у спадкодавця [PERSON] \~право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Руданського», розміром 2,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), визначене в Сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0263537, виданому 15.07.1997 року Калинівською районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі рішення від 04.07.1997 року № 208, та зареєстрованому 17.07.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 390, є об`єктом спадкування після її смерті. В постанові Верховного Суду від 10 червня 2022 року у справі № 750/519/21 (провадження № 61-14957св21) вказано, що\~згідно з пунктом «г» частини першої\~статті 81 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права (пункт 1 частини третьої\~статті 152 ЗК України).\~ЗК України\~у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до\~статті 1216 ЦК України\~не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. В постанові Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 127/6627/22 (провадження № 61-1525св23), зазначено, що член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, в тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Водночас, на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) не має свого матеріального втілення. Пай є лише правом одержати у власність земельну ділянку зі складу певного масиву землі. Земельна частка (пай) має особливий юридичний статус. Головною особливістю земельної частки є те, що вона не є земельною ділянкою, зокрема не визначена в натурі (її межі невідомі до моменту виготовлення і затвердження технічної документації) і не має унікального кадастрового номера. Це лише документально оформлене право людини на майбутнє отримання у власність земельної ділянки із земель, зокрема колишніх КСП. В постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 692/565/21 (провадження № 61-7303св22) наведено, якщо\~спадкодавець\~за життя не оформив належним чином у встановленому законом\~порядку право власності на конкретну земельну ділянку, а лише набув майнові права на її отримання, а отже, успадковується це саме право на отримання земельної частки (паю),\~а не право власності на конкретно визначену земельну ділянку в натурі. Як встановлено вище, [PERSON] та [PERSON] згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 11.06.2004 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиною Л.В. за реєстровим номером 527, успадкували по 1/3 частці права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Руданського», розміром 2,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Натомість, [PERSON] , яка також є спадкоємицею цього спадкового майна, позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом в нотаріальному порядку, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії №823/02-31 від 24.10.2024 року. Частиною першою статті 15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392\~ЦК України). Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у позивача існують об`єктивні перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За таких обставин, необхідно визнати за [PERSON] право на 1/3 частку права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Руданського», розміром 2,03 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало [PERSON] згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0263537, виданого 15 липня 1997 року Калинівською районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі рішення від 04 липня 1997 року № 208, та зареєстрованого 17 липня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 390, в порядку спадкування за заповітом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] в селі Хомутинці Калинівського району Вінницької області. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved