Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON] ) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON] ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Слівінської О.Б., про визнання договору дарування квартири недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 червня 1997 року між ним та [PERSON] укладений шлюб, який зареєстрований Житомирським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 786. За час перебування у шлюбі подружжям придбана квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована за згоди позивача на дружину [PERSON] , згідно з договором купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М., за реєстром № 509. Право власності зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. в Державному реєстрі речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23 вересня 2016 року за №16548028, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1035373480363. 03 листопада 2023 року рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі № 295/12112/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 03 квітня 2024 року позивачу стало відомо, що колишня дружина [PERSON] , без його згоди, ще до розлучення, незаконно подарувала належну їм на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , повнолітній дочці [PERSON] . Договір дарування зареєстрований у реєстрі від 14 серпня 2023 року № 1469 приватним нотаріусом Слівінською О.Б. Отже, при реєстрації цієї квартири, приватний нотаріус Слівінська О.Б. порушила пункт 4.4 Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, так як, квартира була набута в момент шлюбу, за кошти родини, це є спільне сумісне майно, тому співвласники, володіють і користуються і розпоряджаються ним спільно. Позивач зазначив, що спірна квартира відчужена саме на користь старшої повнолітньої доньки - [PERSON] з метою уникнення подальшого поділу вказаного майна та без згоди позивача і без врахування інтересів другої доньки, неповнолітньої, [PERSON] , [INFO] . Отже, з урахуванням викладеного, позивач вважає що договір дарування є незаконним правочином. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 14 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О.Б. за реєстровим № 1469. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. У червні 2024 року представник [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки перед укладанням угоди позивач надав [PERSON] письмову згоду на укладення оскаржуваного правочину. Підпис позивача на відповідній заяві було посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О.Б. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2024 року цю справу визначено судді Каліушку Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року прийнято до розгляду цю справу та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. У жовтні 2024 року представник [PERSON] - адвокат Ковалишин Т.А. заявив у судовому засіданні клопотання про витребування доказів. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Слівінської О.Б. належним чином завірену копію заяви [PERSON] від 14 серпня 2023 року про надання згоди на дарування [PERSON] квартири [ADDRESS] , зареєстрованої в реєстрі за №1468, а також витяг з журналу реєстрації вчинення нотаріальних дій щодо реєстрації нотаріальної дії від 14 серпня 2023 року №1468, які були надіслані приватним нотаріусом та долучені до матеріалів справи, які були надані суду та долучені до матеріалів справи. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року справу призначено до розгляду по суті та закрито підготовче засідання. У судовому засіданні, яке відбулося 29 травня 2025 року у якості свідків допитані: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що її батьки є власниками фабрики, згодом вона теж почала займатися цим бізнесом. У 2016 році батьки подарували квартиру доньці, оскільки вона була неповнолітня - квартиру оформили на неї. У 2023 році донька вийшла заміж, ми з чоловіком домовились прийти до нотаріуса та укласти договір дарування. Чоловік був присутній під час підписання договору, претензій у нього не було. Свідок [PERSON] пояснила суду, що її тато був присутнім під час посвідчення договору дарування, проти угоди не заперечував. У свою чергу, представник позивача заявлені вимоги підтримав, вважав їх обрятованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених у заявах по суті. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважав їх безпідставними та просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно та всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до наступного висновку. Заслухавши учасників судового процесу, покази свідків, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлено, що 21 червня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 786. У період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 вересня 2016 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . 14 серпня 2023 року [PERSON] надав згоду [PERSON] на дарування доньці [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] . Підпис позивача на даній заяві посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О. Б. та зареєстровано в реєстрі за № 1468. 14 серпня 2023 року на підставі договору дарування [PERSON] подарувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , своїй доньці - [PERSON] . У подальшому, відповідно до додаткової угоди до договору дарування квартири від 14 серпня 2023 року, укладеної 19 червня 2024 року, було внесено зміни до договору дарування квартири, а саме, викладено пункт 5.3 в наступній редакції: «Даний договір укладається за згодою дружини чоловіка дарувальниці [PERSON] на дарування квартири на ім`я доньки [PERSON] ». Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 листопада 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Убачається, що позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним договору дарування, яка пов`язана із відчуження належного йому як співвласнику майна, а саме, вищезазначеної квартири, без його згоди та розпорядження на вчинення таких дій. Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Указаною нормою права визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статей 215, 216 ЦК України). Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. За правилами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Судом встановлено, що 14 серпня 2023 року на підставі договору дарування [PERSON] подарувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , своїй доньці - [PERSON] . Як на підставу поданого позову позивач посилається на те, що не давав згоди на відчуження майна, яке було придбане в шлюбі. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зазначено, що «Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин. Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Як вбачається із заяви, якою позивач дає згоду своїй дружині [PERSON] на укладання та підписання ним договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , вона була посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О.Б. та зареєстрована в реєстрі за № 1468, заяву підписано позивачем в присутності нотаріуса, його дієздатність перевірено. У заяві [PERSON] підтверджує, що договір дарування квартири укладатиметься [PERSON] в інтересах сім`ї, та погоджується із тим, щоб умови договору дарування визначалися його дружиною самостійно. Суд звертає увагу на те, що сам текст заяви, якою позивач надає згоду своїй дружині [PERSON] на укладання та підписання нею договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Під час розгляду справи позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину проти його справжньої волі. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справ, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ураховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат у порядку статті 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed