Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

17.05.2025 року Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Оран опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позивач звертається до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо спільної доньки [PERSON] , [INFO] , на підставі багаторічного систематичного невиконання нею батьківських обов`язків. В позові зазначає про те, що позивач і Відповідачка перебували у шлюбі з 2013 до 2021 року, мають двох спільних дітей: [PERSON] та [PERSON] . Фактичне спільне проживання почалося у 2011 році, однак після 2018 року вони проживають окремо. Доньці [PERSON] з раннього віку було встановлено діагноз розладів аутичного спектру. Після цього поведінка матері кардинально змінилась, вона віддалилася від дитини, виявляла емоційну холодність, зневагу, а згодом і фізичну агресію. Мати фактично відмовилась від виховання [PERSON] , поклавши весь тягар догляду, лікування, реабілітації та соціалізації на батька. Вона проявляла надмірну увагу до молодшої доньки [PERSON] , при цьому ізолюючи [PERSON] , забороняючи їм спілкуватися між собою. Випадки фізичного та психологічного насильства з боку матері щодо [PERSON] були систематичними. Після подій 2018 року [PERSON] проживає виключно з батьком, який забезпечує її всіма необхідними умовами. В 2022 році через воєнні дії в Україні родина переїхала до Канади. Позивач самостійно організував для дитини лікування, спеціалізоване навчання та реабілітацію, однак зіштовхується з проблемами через необхідність отримання згоди біологічної матері, яка не бере жодної участі в житті доньки. Матір не підтримує контакт із [PERSON] , не виявляє інтересу до її здоров`я, не надає необхідні дозволи для медичного втручання та реабілітаційних програм, що ставить під загрозу нормальний розвиток дитини. Зі свого боку, Позивач створив умови, у яких [PERSON] відчуває турботу, безпеку та підтримку - як від нього, так і від його нової сім`ї. З огляду на повну відмову матері від виконання своїх обов`язків, її емоційну та фізичну відчуженість, а також небажання забезпечувати добробут дитини, Позивач змушений звернутись до суду з вимогою позбавити Відповідачку батьківських прав щодо доньки [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2024 року справу передано головуючій судді - Сенюті В.О. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Сенюти В.О. позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 17.06.2024 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Кшевецької І.В. надійшла заява в порядку усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Сенюти В.О. позовну заяву [PERSON] прийнто до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 27.08.2024 року від Відповідача по справі надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що вважає, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 12.09.2024 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Кшевецької І.В. надійшли заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі. 12.09.2024 на адресу суду від представника позивача - адвоката Кшевецької І.В. надійшло клопотання про витребування письмових доказів, а також про долученя до матеріалів справи доказів. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Сенюти В.О. від 12.0.92024 року цивільну справу №754/7242/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Оран опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - направлено до Верховного Суду для визначення підсудності. Ухвалою Верховного Суду від 10.10.2024 року підсудність справи визначено - Деснянському районному суду м.Києва. Протколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2024 року справу передано головуючій судді - Панченко О.М. Ухвалою суду від 07.11.2024 року цивільну справу прийнято до провадження та постановлено розгялд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 26.11.2024 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Кшевецької І.В. надійшли заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 05.12.2024 року клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 05.12.2024 року, що занесена до протоколу судового засідання у заяві Відповідача про закриття провадження відмовлено з підстав, що такий спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства національними судами України, тому що питання розгляду та підсудності цієї справи визначено ухвалою Верховного Суду від 10.10.2024 року. 30.12.2024 на адресу суду надійшли витребувані докази з Державної прикордонної служби. 03.01.2025 на адресу суду надійшли витребувані докази з Державної прикордонної служби. 15.01.2025 від КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» надійшла витребувана судом інформація. 17.01.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідачка не погоджується із викладеним у позові з огляду на таке. По-перше, зазначає, що цей позов подається до Деснянського районного суду м. Києва повторно, тим самим представником позивача. Як і під час першого розгляду справи (№754/14593/23), позивач свідомо надав суду недостовірну інформацію щодо місця проживання відповідачки, її контактів та наявності Електронного кабінету, про які йому було достеменно відомо. Це свідчить про намір уникнути участі матері дитини у судовому процесі. Раніше ідентична за змістом позовна заява вже подавалася та була залишена без розгляду ухвалою суду від 28.02.2024, після подання Відзиву представником Відповідача та клопотання про закриття провадження через порушення правил юрисдикції. Повторне подання того ж позову з аналогічними помилками та без оновлення відомостей про відповідачку підтверджує недобросовісність дій позивача. По-друге, звертає увагу суду, що відповідно до процесуального законодавства та правових висновків Верховного Суду, на стадії відкриття провадження суд повинен перевірити наявність юрисдикції для розгляду справи. Якщо провадження відкрито з порушенням правил юрисдикції, його слід закрити. У цій справі позов подано до Деснянського районного суду м. Києва, хоча обидві сторони та їхні діти на момент подачі заяви вже постійно проживали за межами України - зокрема, старша донька мешкає в Канаді. Таким чином, справа має іноземний елемент і її юрисдикція підпадає під дію спеціальних норм міжнародного приватного права (ст. 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Оскільки дитина проживає за кордоном, спір щодо її прав має розглядатися за місцем її постійного проживання, тобто поза межами юрисдикції судів України. Сам факт визначення підсудності Верховним Судом у даній справі на вимогу ст. 29 ЦПК України не свідчить, що суд першої інстанції дотримався вимог щодо юрисдикції спору. По третє, щодо фактичних обставин, викладених у позовній заяві, то відповідачка вказує, що більшість тверджень, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги не відповідають дійсності. Безпідставно звинувачуючи відповідачку у тому, що вона не приймає участі в житті старшої доньки сторін, позивач абсолютно нічого не зазначає про свою участь в житті молодшої доньки - [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, сторони мають двоє дітей: доньку [PERSON] та доньку [PERSON] . І так сталося, що старша донька останні роки через низку причин проживає з позивачем, а молодша донька проживає з матір`ю. По-четверте, Відповідачка підтверджує, що шлюб був укладений 14.08.2013, однак спільне життя з позивачем було нестабільним. З 2014 по 2017 роки вони фактично не проживали разом. Утримання та догляд за старшою донькою [PERSON] були повністю покладені на відповідачку та її матір. Позивач не забезпечував родину фінансово, мав борги з аліментів, і з`явився в житті дитини лише у 2016 році. З початку 2018 року, після народження другої доньки [PERSON] , ситуація повторилась - батько знову самоусунувся. 14.10.2018 через конфлікт щодо здоров`я дитини, позивач забрав [PERSON] , і з того часу сторони проживають окремо, кожен із однією дитиною. Мати, попри складні умови, продовжувала турбуватись про обидвох доньок, зокрема і про [PERSON] , організовувала зустрічі, підтримувала зв`язок. Однак, з 2021 року батько обмежував контакти матері з [PERSON] , а з початком війни вивіз її за кордон без згоди матері. Позивач не цікавиться молодшою донькою [PERSON] , не спілкується з нею, не бере участі у вихованні та утриманні. Водночас, звинувачує відповідачку у нібито відсутності інтересу до [PERSON] , хоча не надавав їй жодних документів для погодження чи підпису. Обмеження у спілкуванні з [PERSON] створює сам позивач. Мати проживає з [PERSON] , створила належні умови для її життя і розвитку. Факт проживання обох сторін за межами України, як і наявність іноземного елементу, виключає підсудність справи українському суду. Перебування [PERSON] в Канаді без відома матері не є підставою для позбавлення її батьківських прав. Враховуючи усе вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 17.01.2025 від представника позивача - адвоката Кшевецької І.В. надійшло клопотання про долучення письмових доказів. 20.01.2025 року через «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Савицької С.Л. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме електронної переписки між сторонами від 2020 по 2023 рік, а також електронної копії адвокатського запиту та відповідь на нього з Державної прикордонної служби від 16.01.2025 року. 17.02.2025 року через «Електронний суд» від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов письмовий висновок Органу опіки та піклування від 14.02.2025 року №103-1435. Ухвалою суду від 19.02.2025 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні просила суд про задоволення позовних вимог в частині позбавлення відповідачку батьківських прав стосовно доньки. Щодо вимог про стягнення аліментів, просила вирішити такі вимоги на розсуд суду. Представник відповідача у судовому засіданні просила позовні вимоги залишити без задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, у своїй заяві просив розгляд справи проводити без його участі і прийняти рішення виходячи з найкращих інтересів дитини. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, пі навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до ї внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батькії Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та йог поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявник проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача. Як установлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.08.2013 року, який розірвано відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року, що набрало законної сили 29.10.2021 року. Відповідно до свідоцтва про народження від 11.10.2013 року від даного шлюбу сторони мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] ., а також відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] від 24.01.2018 року спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . На підтвердження стану здоров`я та медичного діагнозу доньки [PERSON] позивач до суду надає: -Копію Епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №6192; -Копію картки стану здоров`я і розвитку дитини [PERSON] станом на 07.12.2017 року; -Копію форми №41 від 25.01.2021 року індивідуальної форми реабілітації дитини-інваліда №219 від 12.12.2017 року; -Копію Висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 11.05.2021 року № ІРЦ-85983/2021/223634. -Копію педагогічної характеристики на [PERSON] , [INFO] . Згідно Довідки №67 від 18.05.2021 року виданої директором Закладу дошкільної освіти №801 Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, зазначено, що дитина [PERSON] дійсно відвідувала заклад дошкільної освіти №801. З вересня 2018 р., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] - батько, приводив і забирав доньку, піклувався за донькою і відвідував всі заходи ЗДО. Згідно витребуваної інформації з Державної прикордонної служби [PERSON] перетнув державний кордон України 11.03.2022 року у пункті пропуску Порубне. В той же час на запит суду повідомлено, що інформація щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянами України - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у період з 24.02.2022 року по 01.08.2024 року, та громадянкою України [PERSON] , [INFO] у період з 24.02.2022 року по 01.05.2022 року в Базі даних відсутня. Згідно витребуваної інформації з КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» від 13.01.205 №061/32-96 зазначено, що [PERSON] , [INFO] перебувала під спостереженням лікаря психіатра дитячого з 06.10.2013 року по теперішній час. Остання дата огляду дитини лікарем психіатром дитячим - 06.12.2021 р. Статистично, дитина з`являлась на огляд частіше з батьком, який виконував всі настанови лікаря психіатра дитячого на належному рівні до 2022 року. Також, з матеріалів справи убачається, що відповідно до копії виконавчого листа від 15.08.2014 року, на основі рішення Дніпровського районного суду м.Києва за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину та стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років, із [PERSON] постановлено стягувати аліменти на утримання дружини у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 27.06.2014 року і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] - трьох років. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Судячи з висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про розв`язання спору, згідно протоколу засідання Комісії від 12.02.2025 №3, зазначено, що оскільки Орган опіки не може об`єктивно дослідити питання позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , оскільки повернення дітей в Україну під час воєнного стану може нести загрозу їх життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дітей в Україну, або після припинення дії воєнного стану в Україні. Оцінюючи вище вказані докази в їх сукупності, суд вважає, що розірвання шлюбу між батьками та проживання [PERSON] з батьком у Канаді, а не з матір`ю у Польші не є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки неприязні відносини сторін не звільняють обох батьків від обов`язку в рівній мірі виховувати та утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Окрім того, з матеріалів справи, пояснень сторін по справі убачається, що матір проживає з молодшою донькою [PERSON] з березня 2022 року у Польші, де нею створені для дитини необхідні та належні умови для проживання і розвитку дитини. Старша донька - [PERSON] була вивезена за межі України Позивачем спочатку до Німеччини, а з вересня 2022 року вони перебувають у Канаді. Отже, кожен з батьків забезпечує дитину з якою проживає, однак це не є та не може бути підставою для позбавлення батьківських прав відносно дитини, з якою вони не проживають. Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Так, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини, попри той факт, що наразі проживають у різних країнах світу. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї чи вчиняла інші подібні дії. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Позивачем та його представником же не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, при цьому доказів того, що до останньої застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що вона притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано. А тому суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачки батьківських прав. Щодо вимог Позивача про стягнення аліментів суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини, відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішення суду. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Оскільки позивач та відповідачка наразі проживають у різних країнах світу та кожен повністю окремо утримує одну із своїх доньок, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача про стягнення аліментів на його користь на утримання доньки [PERSON] не знайшли свого обгрунтування при розгляді справи та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed