Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовної заяви 28.08.2024 [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про зобов`язання видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати, стягнення заробітку з розрахунку належних сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідної допомоги та середнього заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с. 1-5). В обґрунтовування позову зазначив, що з 16.10.2001 працював водієм автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця». Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2024 по справі № 201/10351/23, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.03.2024, поновлено [PERSON] на роботі на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця». Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2022 року по 11.01.2024 року у сумі 144399,37 грн. На виконання рішення суду з 29.01.2024 позивача поновлено на посаді, начальником структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» видано наказ № 34/ТЧ-1 від 29.01.2024, за яким позивачеві слід сплатити середній заробіток у сумі 144399,37 грн. Однак середній заробіток на виконання рішення суду за наказом не сплачено. Позивач приступив до роботи згідно з графіком, однак заробітної плати не отримував, надбавок за класність, надбавок до зарплати працівників, що працюють на територіях активних бойових дій. 13.05.2024 позивач звернувся із заявою про звільнення з 28.05.2024 з посади водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Заяву особисто прийняла начальник структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» [PERSON] . У заяві позивач просив у відповідності до ст. 24 Закону України «Про відпустки» виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки з 2022 року по 28.05.2024. Також у відповідності до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Зазначив, що згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Яку також прошу здійснити під час розрахунку при звільненні. 28.05.2024 позивач на електронну пошту [INFO] Регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» направив заяву про надання розрахунку при звільненні. У відповідності до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Однак, до теперішнього часу розрахунок не проведено. Належні суми заробітної плати не сплачено. На підставі викладеного, просив зобов`язати AT «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати та стягнути з AT «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» заробіток з розрахунку належних сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідну допомогу, а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Заяви учасників процесу по суті справи. Відповідач позовні вимоги не визнав. 20.12.2024 представник відповідача - адвокат Петренко І.В. надала відзив на позовну заяву (а.с. 150-153 т. 1), у якому вказала, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26.01.2024 по справі №201/10351/23 визнано протиправними та скасовано дію акту від 29.04.2022, наказу від 29.04.2022 № 515/ТЧ-1, акту від 15.07.2023, наказу від 15.07.2022 698/ос, поновлено позивача на роботі. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2022 по 11.01.2024 у сумі 144399,37 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 6056 грн. Рішення суду виконане відповідачем негайно в частині скасування наказу та актів. Так, наказом № 34/ТЧ-1 від 29.01.2024, виданим Лиманським локомотивним депо Регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» скасовано дію наказів: наказу від 29.04.2022 № 515/ТЧ-1 «Про віднесення як відсутність з нез`ясованих причин працівника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця»; наказу від 15.07.2022 698/ос структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» про призупинення дії трудового договору, винесених відносно [PERSON] ; припинено дію наказу від 01.03.2022 № 445/ТЧ-1 «про встановлення простою» (зі змінами) та приступити до роботи з урахуванням часу необхідного дістатися до робочого місця) з 31.01.2024 [PERSON] , водію автотранспортних (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця». Поновлено [PERSON] на роботі на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця». Із зазначеним наказом [PERSON] ознайомлений 30.01.2024. [PERSON] був допущений до роботи 31.01.2024. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2024 по справі №201/10351/23 оскаржене відповідачем до Дніпровського апеляційного суду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.03.2024 рішення суду першої інстанції залишене без змін. Відповідач оскаржив рішення у касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 28.05.2024 зупинене виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26.01.2024 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. [PERSON] був допущений до роботи 31.01.2024, виконував посадові обв`язки до 28.05.2024. Потім на адресу відповідача надійшла заява [PERSON] від 13.05.2024 про звільнення його з посади за власним бажанням з 28.05.2024 на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавство про працю, а саме, не виконання роботодавцем рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2024 по справі № 201/10351/23 в частині не виплати заробітної плати. З урахуванням зазначених [PERSON] підстав звільнення та фактичних обставин, розгляд його заяви проведено відповідачем на нараді під головуванням начальника депо, структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця». Згідно з протоколом наради від 20.05.2024 № 28, у звільненні [PERSON] за ч. 3 ст.38 КЗпП України відмовлено, з урахування тих обставин, що роботодавець вказані працівником у поданій заяві від 13.05.2024 причини звільнення, а саме, порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не визнає, оскільки рішення суду в частині не виплати заробітної плати знаходиться в стадії оскарження в касаційній інстанції та остаточного рішення суду стосовно виплати зарплати не винесено. [PERSON] роз`яснити, що на даний момент у разі бажання звільнитися, він може подати заяву за ч. 1 ст. 38 КЗпП України - розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, або за п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін. 21.05.2024 позивач відмовився отримати письмову відповідь на його заяву на звільнення від 13.05.2024 з посади водія автотранспортних засобів за власним бажанням з 28.05.2024 на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України. Відмова отримати письмову відповідь на заяву підтверджується складеним актом № 2 від 21.05.2024. Листом № 27/01-184 від 21.05.2024 позивача [PERSON] повідомлено про розгляд його заяви. Вказаний лист направлений за адресою позивача [PERSON] «Укрпоштою» 21.05.2024 № 8410910451041, «Новою поштою» 21.05.2024 накладна № 59001155753720. Таким чином, укладений між сторонами трудовий договір не було розірвано, а наказ про звільнення [PERSON] на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України не видавався. З 29.05.2024 [PERSON] не виходить на роботу та не виконує свої трудові обов`язки, про причини своєї неявки роботодавцю не повідомляв. Тому в табелях обліку робочого часу [PERSON] з 29.05.2024 по теперішній час обліковується як відсутній на робочому місці з нез`ясованих обставин. Отже, позовна вимога щодо надання копії наказу (розпорядження) про звільнення позивача не обґрунтована, не підлягає задоволенню у зв`язку з відмовою у звільненні [PERSON] на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України та відсутністю самого факту розірвання трудового договору. Тому наказ про звільнення [PERSON] з 28.05.2024 не видавався, його копія не може бути надана позивачу, трудові відносини між сторонами тривають до теперішнього часу. Щодо позовних вимог про стягнення заробітку з розрахунку належних позивачу сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то через відсутність факту звільнення позивача та тривалості трудових відносин між сторонами вимоги про стягнення заробітної плати, компенсації та середнього заробітку є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам справи. Предмет спору є стягнення нарахованих, але не виплачених сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем заявлено суму матеріально правової вимоги, проте не визначено в грошовому еквіваленті у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Всупереч вищезазначеним вимогам, позивачем не здійснено та не надано до позову розрахунку середнього заробітку, який на його думку підлягає стягненню з відповідача на його користь. Оскільки не проведено звільнення, не був виготовлений наказ про звільнення позивача, не було нараховано та виплачено позивачу сум, які підлягають виплати у день звільнення - позовна вимога про стягнення середнього заробітку з розрахунку належних позивачу сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - не підлягає задоволенню. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог та у стягненні судових витрат. Позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався. Рух справи. Ухвалою судді Наумової О.С. від 02.09.2024 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 39 т. 1). Ухвалою судді Наумової О.С. від 24.01.2025 здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено проведення судового засідання (а.с. 215 т. 1). Ухвалою суду від 19.02.2025 замінено первісного відповідача - Регіональну філію «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на належного відповідача - Акціонерне товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» (а.с. 13 т. 2). Ухвалою суду від 19.02.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про зупинення провадження у справі (а.с. 15 - 16 т. 2). Ухвалою суду від 06.05.2025 витребувано від Акціонерне товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» розрахунок грошової компенсації за відпустки та вихідної допомоги позивача у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. 12.06.2025 представником позивача заявлене клопотання про забезпечення доказів шляхом їх витребування від Акціонерне товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця». Водночас, під час розгляду справи представник позивача зазначив, що відмовляється від цього клопотання та не підтримує його. Представник позивача - адвокат Ігнатов Є.Є. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідачки - Петренко І.В. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила у задоволенні відмовити. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що з 16.10.2021 позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» та займає посаду водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів СП «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», що трудовою книжкою [PERSON] і довідками форми ОК-5, ОК-7 (а.с. 7-15, 25-35 т. 1). Позивач звертався до суду за захистом порушених трудових прав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2024 по справі № 201/10351/23, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.03.2024, позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано дію: акту від 29.04.2022 «Про неможливість встановлення місцезнаходження працівників структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; наказу від 29.04.2022 № 515/ТЧ-1 «Про віднесення як відсутність з нез`ясованих причин працівника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; акту від 15.07.2023 про неможливість надання та виконання роботи працівниками структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; наказу від 15.07.2022 698/ос структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про призупинення дії трудового договору, винесених відносно [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Поновлено [PERSON] , на роботі на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця». Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2022 по 11.01.2024 у сумі 144399,37 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» - допущене до негайного виконання. Ухвалою Верховного Суду від 28.05.2024 відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця». За заявою АТ «Укрзалізниця» зупинене виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26.01.2024 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На виконання рішення суду наказом начальника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» АТ Укрзалізниця» від 29.01.2024 № 34/ТЧ-1 «Про допущення до роботи водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) [PERSON] ». Скасовано дію наказів, визнаних судовим рішенням протиправними відносно [PERSON] : наказу від 29.04.2022 № 515/ТЧ-1 «Про віднесення як відсутність з нез`ясованих причин працівника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; наказу від 15.07.2022 698/ос «З особового складу про призупинення дії трудового договору». Припинено дію наказу від 01.03.2022 № 445/ТЧ-1 «Про встановлення простою» (зі змінами) та приступити до роботи (з урахуванням часу необхідного дістатися до робочого місця) з 31.01.2024 [PERSON] , водію автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця». Наказано також розподілювачу робіт структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» відкоригувати табелі обліку використання робочого часу за період з 01.05.2022 по 30.01.2024 відповідно алгоритму дій щодо обліку робочого часу та організації роботи працівників АТ «Укрзалізниця» в умовах режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого рішенням правління від 14.03.2022 та надати відкориговані табелі до центру бухгалтерського і податкового обліку. Із зазначеним наказом [PERSON] ознайомлений 30.01.2024 (а.с. 28 - 29 т. 2). [PERSON] допущений до роботи 31.01.2024, що сторонами не заперечується. Згідно табелів обліку робочого часу позивач приступив до роботи у січні 2024 року і працював до травня 2024 року (а.с. 178 - 185 т. 2), з червня 2024 року у табелях обліку робочого часу напрацьовані години не обліковуються (а.с. 183 - 188 т. 2). Як видно із розрахунків заробітної плати, у період із січня по червень 2024 року [PERSON] нараховувалася заробітна плата (а.с. 168 - 172 т. 1), у подальшому - з липня 2024 року позивачеві заробітна плата не нараховується (а.с. 173 - 177 т. 1). 13.05.2024 позивач звернувся із заявою до начальника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» із заявою про звільнення його з посади за власним бажанням з 28.05.2024 на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавство про працю, а саме, не виконання роботодавцем рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2024 по справі № 201/10351/23 в частині виплати заробітної плати. Просив відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» просив виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки з 2022 року і по 28.05.2024 (а.с. 19 т. 1). Згідно з протоколом наради структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» від 20.05.2024 № 28, у звільненні [PERSON] за ч. 3 ст.38 КЗпП України відмовлено, з урахування тих обставин, що роботодавець вказані працівником у поданій заяві від 13.05.2024 причини звільнення, а саме, порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не визнає, оскільки рішення суду в частині не виплати заробітної плати знаходиться в стадії оскарження в касаційній інстанції та остаточного рішення суду стосовно виплати зарплати не винесено. Зазначено, що [PERSON] роз`яснити, що на даний момент у разі бажання звільнитися, він може подати заяву за ч. 1 ст. 38 КЗпП України - розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, або за п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін (а.с. 159 - 160 т. 1). 21.05.2024 позивач відмовився отримати письмову відповідь на його заяву на звільнення від 13.05.2024 з посади водія автотранспортних засобів за власним бажанням з 28.05.2024 на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України, про що складено акт № 2 від 21.05.2024 (а.с. 161-162 т. 1). Листом № 27/01-184 від 21.05.2024 позивача повідомлено про розгляд його заяви, лист направлений позивачеві «Укрпоштою» 21.05.2024 № 8410910451041, «Новою поштою» 21.05.2024 накладна № 59001155753720 (а.с. 163 - 164 т. 1, а.с. 55 т. 2). Як вказує відповідач, трудовий договір не розірвано, наказ про звільнення [PERSON] на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України не видавався, [PERSON] до цього часу перебуває у трудових відносинах. Але з 29.05.2024 не виходить на роботу і по теперішній час обліковується як відсутній на робочому місці з нез`ясованих обставин. На ухвалу суду від 06.05.2025 про витребування від Акціонерне товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» розрахунку грошової компенсації за відпустки та вихідної допомоги позивача у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, представник позивача надав заяву про неможливість надання доказів, у якій вказав, що з урахуванням вимог стате 21, 24 Закону України «Про відпустки» для виплати компенсації за невикористані відпустки застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок 100). Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації з невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки (Порядок 100 п.7 розділ IV) Разом із тим, станом на 20.05.2025 [PERSON] не звільнений зі структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT Укрзалізниця. Згідно акту від 29.05.2024 № 4 структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT Укрзалізниця [PERSON] з 29.05.2024 обліковується, як відсутній з нез`ясованих причин, про що складено акт про неявку працівника на роботу № 4 від 29.05.2024. Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги той факт, що наказ про звільнення водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) [PERSON] з займаної посади до центру бухгалтерського та податкового обліку не надходив, критеріїв для розрахунку компенсації за не використані дні при звільненні та вихідної допомоги не має. Отже, надати до суду розрахунок грошової компенсації за відпустки та вихідної допомоги [PERSON] у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 - неможливо (а.с. 39 - 44 т. 1). 2. Мотивувальна частина Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15. Щодо вимоги про видання наказу про звільнення і повідомлення про нараховані суми при звільненні Відповідно до положень ч. 4 ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. У пункті 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до частин 1 і 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Вказання працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми. Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року по справі №6-34цс13, від 20 червня 2018 року по справі №161/10759/16-ц та від 01 лютого 2018 року по справі №757/25503/15-ц. У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від 23 листопада 2023 року у справі № 207/828/22 (провадження № 61-4090св23) зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61 -28466св18). Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у визначені ним строки, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору (постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 (провадження № 61-5942св21)). Умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України є власне бажання працівника, зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин. Згідно ж із частиною третьої цієї статті - винні дії власника або уповноваженого ним органу через невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Підприємство у разі незгоди з підставою звільнення, заявленою позивачем, повинно було відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах, а не звільняти працівника в односторонньому порядку, змінивши підстави розірвання трудового договору (див. постанову Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 279/402/20 (провадження №61-6175св22)). Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61 -2375св23)). Встановлено, що позивач [PERSON] 13.05.2024 направив до структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, а саме, невиконання судового рішення в частині виплати заробітної плати, заява отримана роботодавцем 13.05.2024, розглянута по суті та у звільненні позивачеві відмовлено у зв`язку із тим, що роботодавець вважає, що порушення законодавства про працю відсутні. Разом із тим, як встановлено судом, судове рішення у справі № 201/10351/23 набрало законної сили 27.03.2024. Цим рішенням стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2022 року по 11.01.2024 року у сумі 144399,37 грн. Ухвалою Верховного Суду від 28.05.2024 відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» та зупинене виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, після дати набрання судовим рішенням законної сили - 27.03.2024 і до постановлення Верховним Судом ухвали про зупинення його виконання - 27.05.2024 (2 місяці) судове рішення, яке набрало законної сили не виконувалося. Відтак, на виконання судового рішення позивача поновлено на роботі, але у частині стягнення середнього заробітка за час вимушеного прогулу упродовж 2-х місяців, коли судове рішення не було зупинені і мало виконуватися, відповідач цих виплат не здійснював. Хоча позивач згідно із наказом роботодавця приступив до роботи з 31.01.2024, цим наказом наказано розподілювачу робіт структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» відкоригувати табелі обліку використання робочого часу за період з 01.05.2022 по 30.01.2024 відповідно алгоритму дій щодо обліку робочого часу та організації роботи працівників АТ «Укрзалізниця» в умовах режиму воєнного стану в Україні та надати відкориговані табелі до центру бухгалтерського і податкового обліку. Однак середній заробіток на виконання рішення суду позивачеві не сплачено. Будь-яких доводів та аргументів на спростування встановлених обставин відповідачем надано не було. Водночас, підставою для безумовного застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України є сам факт порушення трудового законодавства, а не істотність, причини такого порушення. Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Як вбачається із заяви про звільнення, вказано конкретні факти порушення трудового законодавства, а саме - не виплата середнього заробітку , присудженого судовим рішенням, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 по справі №199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно. Позивач внаслідок невиплати йому середнього заробітку подав заяву про звільнення через порушення роботодавцем законодавства про працю. Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України). Статтею 2 КЗпП України передбачено право громадян України на працю, що включає в себе одержання роботи з платою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру. Враховуючи специфіку трудових відносин, згідно з вимогами чинного трудового законодавства, юридично такі трудові відносини можуть вважатися припиненими після належного повідомлення/попередження роботодавця про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Таким чином трудові відносини між позивачем і роботодавцем слід визнати припиненими у зв`язку зі звільненням [PERSON] із займаної посади за власним бажанням з 28.05.2024 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» законодавства про працю. Суд ураховує, що позивач не просив визнати припиненими трудові відносини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц вищий суд виснував, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту. Вимога позивача про видання копії наказу про звільнення є передчасною. У відповідності до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Проте позивач не є звільненим на час розгляду справи. Натомість позивач у позові чітко означив свою позицію про небажання продовжувати трудові відносини та просив зобов`язати роботодавця видати йому копію наказу про звільнення саме за його заявою, адже подавши заяву про звільнення сподівався на припинення трудових відносин. Тому з метою реального відновлення суб`єктивного права, яке порушене, слід визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] і АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» у зв`язку зі звільненням [PERSON] із займаної посади за власним бажанням з 28.05.2024 на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України у зв`язку з невиконанням АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» законодавства про працю. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку Позивач просить стягнути з роботодавця середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Водночас судом встановлено, що судовим рішенням стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2022 по 11.01.2024 у сумі 144399,37 грн. На виконання цього рішення роботодавцем наказано відкоригувати табелі обліку використання робочого часу за період з 01.05.2022 по 30.01.2024 і надати відкориговані табелі до центру бухгалтерського і податкового обліку. 31.01.2024 позивач приступив до роботи і отримував заробітну плату за відпрацьований час. По суті у роботодавця відсутня не нарахована заробітна плати, а є лише не виплачена за судовим рішенням за період з 01.05.2022 по 30.01.2024, яка має бути виконане роботодавцем у добровільному чи примусовому порядку. Тому вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не може бути задоволена, оскільки відповідачем на цей час не допущена затримка розрахунку. Щодо вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні У відповідності до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Для обчислення середнього заробітку суд бере до уваги два останніх місця, у яких позивач працював і отримав заробітну: за лютий 2024 року - 5657,22 грн і за березень 2024 року - 4601,88 грн, зазначені у розрахунках заробітної плати як «сума до виплати», тобто, вже з утриманими податками та зборами (а.с. 167 - 168 т. 1). За таких обставин, з урахуванням положень вищезгаданого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, вихідна допомога, яка має бути виплачена [PERSON] при звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, становить 15388,65 грн (5657,22 + 4601,88/2 * 3 місяці). Отже, вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги в розмірі 15388,65 грн підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки. Зі змісту ч. 1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вбачається, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік. Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. У випадку звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки». Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Зважаючи на викладене, [PERSON] при звільненні підлягає нарахуванню та виплаті грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Відповідно до п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Щорічна основна відпустка має становити не менше 24 календарних дні. Період, за який мала бути надана відпустка позивачеві [PERSON] суд рахує з 31.01.2024, оскільки саме з цієї дати позивач на виконання рішення суду приступив до роботи, а трудові відносини між позивачем і роботодавцем суд визнав припиненими у зв`язку зі звільненням [PERSON] із займаної посади за власним бажанням з 28.05.2024. Отже, розрахунковим періодом для обчислення виплати грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки є період з 31.01.2024 по 28.05.2024. У цей період позивач як видно з розрахунків заробітної плати (а.с. 168 - 171 т. 1) відпрацював 47 днів (1+15+17+14). Тривалість днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому розраховується наступним чином. Кількість днів щорічної відпустки, які припадають на один календарний день без врахування святкових і неробочих днів в цілому за період з 31.01.2024 по 28.05.2024 (24 календарних днів відпустки: (262 робочих дні у 2024 році) = 0,09 календарних днів) * на 47 робочих днів (без врахування святкових і неробочих днів, відпрацьованих працівником у робочому періоді з 31.01.2024 по 28.05.2024 включно. Кількість днів щорічної відпустки становитиме (з урахуванням правил округлення) 4 календарних дні (0,09 к.д. х 47 днів = 4,23 к.д.). Для обчислення середньоденного заробітку суд бере до уваги два останніх місця, у яких позивач працював і отримав заробітну: лютий - березень 2024 року. Середньоденна заробітна плата позивача становить 320,60 грн (5657,22 + 4601,88) : (15+17). Отже, компенсація за 4 дні невикористаної відпустки у 2024 році становитиме 1282,40 грн (320,60 * 4 дні), які роботодавець має виплатити позивачеві [PERSON] . Таким чином, вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки в розмірі 1282,40 грн підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд, при розрахунку суми платежу за один місяць, що підлягає до негайного виконання приходить до переконання, що вона має бути в розмірі середньомісячного заробітку. Виходячи з наведених вище розрахунків, суд вважає за можливе допустити до негайного виконання рішення в частині виплати вихідної допомоги при звільненні - у межах платежу, розрахованого, виходячи з розмір середньомісячного заробітку за 2 місяці лютий - березень 2024 року 5129,55 грн (5657,22 + 4601,88)/2. Суд вважає за необхідне зауважити, що доводи відповідача про неможливість надати на виконання ухвали суду розрахунку грошової компенсації за відпустки та вихідної допомоги [PERSON] у відповідності до вимог Порядку № 100 не ґрунтуються на законі та призвели до невиконання ухвали. Суд звертає увагу, що у відповідності до п. 2 Порядку № 100, його чинність поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Судом був витребуваний лише розрахунок грошової компенсації за відпустки та вихідної допомоги позивача, з метою виконання завдання цивільного судочинства, оскільки лише у розпорядження відповідача як роботодавця маються всі дані про відпрацьовані працівником дні, годин, кількість днів невикористаної ним відпустки. Однак у підстави ненадання розрахунку відповідачем покладені заперечення проти позову, які він виклав у відзиві на позовну заяву, а не об`єктивні обставини неможливості надати докази. Розподіл судових витрат. Щодо судового збору. У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 року у справі 640/8348/21 (провадження №К/990/34222/22) зазначено, що «у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. До «усіх виплат» (заробітна плата, виплата вихідної допомоги, інші виплати) також належить і компенсація за невикористані дні відпустки». Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2023 року у справі 640/8348/21 (провадження №К/990/34222/22) дійшов висновку, що поняття «оплата праці» і «заробітна плата», які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій справі в частині вимог стосується ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення. Відтак позивач звільнений від сплати судового збору за вимоги про стягнення усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору Приймаючи до уваги, що при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги як немайнового характеру, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 2422,40 грн (1211,20 грн за вимогу немайнового характеру і 1211,20 грн за вимоги майнового характеру (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), тобто за позовні вимоги майнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: partial