Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними і скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на майно та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона з 15.02.1982 по даний час, тобто протягом більше 40 років, прописана та проживає в житловому будинку садибного типу за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку, окрім неї, проживали та були прописаними: [PERSON] - свекруха та [PERSON] - її чоловік. Станом на 15.04.1991 дане домогосподарство відносилось до суспільної групи - колгоспний двір. Членами колгоспного двору являлись: мати чоловіка позивачки - [PERSON] - голова колгоспного двору; чоловік позивачки - [PERSON] ; позивачка - [PERSON] . Мати чоловіка позивачки [PERSON] до 1971 року працювала в колгоспі «Маяк» і після виходу на пенсію мала статус члена колгоспу із числа пенсіонерів. Колгосп «Маяк» у зв`язку з реформуванням аграрного сектору економіки, спочатку був реформований в КСП «Маяк», а потім в СВК «Маяк». Цими господарськими суб`єктами за [PERSON] визнавався статус колишнього члена колгоспу із числа пенсіонерів. [PERSON] , як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Маяк», на підставі рішення Любарської РДА №127 від 12.05.1997, 23.05.1997 був виданий сертифікат серії ЖТ №0174035 на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Маяк». [PERSON] успадкувала належний [PERSON] , як члену КСП «Маяк», сертифікат на земельну частку (пай). [PERSON] , як член колгоспу із числа пенсіонерів, при здійснені розпаювання майна колишнього колгоспу, була включена до списку осіб, які мають право на майновий пай. Зазначений список осіб був затверджений зборами співвласників СВК «Маяк» 30.03.2000 [PERSON] , після смерті [PERSON] , успадкувала належний останній майновий сертифікат серії ЖИ-6 №129552 шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину. Позивачка вказала, що отримуючи сертифікат на земельну частку (пай), який їй був виданий як члену КСП «Маяк» та свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства СВК «Маяк», [PERSON] визнавала себе колишнім членом колгоспу із числа пенсіонерів. Окрім того, [PERSON] , після смерті [PERSON] , успадкувала право покійної як на майновий, так і на земельний пай, які останній були видані як члену КСП «Маяк». За таких обставин, вона не вправі оспорювати членство [PERSON] в КСП «Маяк». Станом на 15.04.1991 позивачка також працювала в колгоспі та являлась членом колгоспу. 15.11.2004 позивачці, як члену колгоспу, на підставі розпорядження Любарської РДА від 01.10.2004 за № 309 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №036658. Зазначає, що членом цього колгоспного двору вона являлась з 1982 року і станом на 15.04.1991 право на майно цього колгоспного двору вона не втратила, оскільки протягом цього періоду проживала в цьому дворі та приймала участь у спільному веденні господарства, тому вона є власником 1/3 будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Іншими співвласниками майна колгоспного двору, станом на 15.04.1991, в рівних частках по 1/3 частини будинку були: [PERSON] та [PERSON] . В період спільного проживання вони оббили будинок плиткою, побудували літню кухню, веранду до будинку, перекрили хлів, викопали криницю. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина. Чоловік позивачки [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки продовжував проживати у цьому будинку, здійснював догляд за ним та господарськими будівлями, здійснював догляд за худобою (корови, свині, кури, качки), опалював будинок, сплачував за послуги радіозв`язку та постачання електроенергії, тощо. У відповідності до ст.549 ЦК УРСР [PERSON] вважається таким, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, успадкувавши 1/2 ( одну другу) від належної його матері 1/3 (однієї третьої) частини будинку, тобто фактично 1/6 (одну шосту) частину від всього будинку, ставши таким чином власником 3/6 (трьох шостих) частин всього житлового будинку (2/6 (дві шостих) власного майна + 1/6 (одна шоста) успадкованого = 3/6 (три шостих), або 1/2 (одна друга) будинку). Проте, за життя спадкових прав не переоформив, оскільки [INFO] помер. Іншу 1/6 (одну шосту) частину належної померлій [PERSON] частки в житловому будинку за [ADDRESS] мала право успадкувати дочка померлої - [PERSON] . Після смерті чоловіка [PERSON] , позивачка, будучи спадкоємицею останнього за законом, прийняла спадщину після його смерті, отримавши Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) та грошовий вклад, а на домогосподарство спадкових прав не оформила, оскільки правовстановлюючі документи на будинок були відсутні. Проте, позивачка вважається такою, що успадкувала належні чоловікові частки в будинку в розмірі 3/6 (три шостих) (або 1/2 (одна друга) частини всього будинку з господарськими будівлями та спорудами, в тому числі: 1/3 (одна третя) або (2/6 (дві шостих) усього домогосподарства, яке йому належало як члену колгоспного двору і 1/2 (одну другу) частки від 1/3 (однієї третьої) частини будинку (або 1/6 (одну шосту), яку її чоловік успадкував після смерті своєї матері. В листопаді 2021 року відповідачка [PERSON] повідомила, що вона є власником всього будинку і вимагала його негайно звільнити. Так, [PERSON] , маючи право на спадкування лише 1/6 (одну шосту) частки домоволодіння по [ADDRESS] після смерті своєї матері [PERSON] , в шахрайський спосіб, шляхом маніпулювання документами, в серпні місяці 2021 року спочатку оформила право власності на увесь житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на свою покійну матір [PERSON] , яка померла [INFO] , а потім на себе, як єдину спадкоємицю. В період, коли на розгляді Любарського районного суду перебував позов позивачки до [PERSON] про визнання за позивачкою права власності на майно, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , достовірно знаючи про наявність судового спору, 09.12.2021 житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] подарувала своїй дочці [PERSON] . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області, який був введений в оману щодо фактичних обставин справи, оскільки [PERSON] та [PERSON] йому повідомили про відсутність судового спору щодо предмету дарування та заявляли, що цим договором не будуть порушені права третіх осіб. З метою уникнення в майбутньому виконання судового рішення [PERSON] , [INFO] , тобто через 12 днів після отримання в дар домогосподарства, передарувала цей житловий будинок з надвірними будовами своєму чоловікові [PERSON] . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу Деренько Р.І. [INFO] [PERSON] помер і [INFO] [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] знову стала власником житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за законом було видане приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І. Позивачка також вказує, що до спадкового майна після смерті її чоловіка [PERSON] , яке він успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , належить також 1/2 (одна друга) частка у праві на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Маяк» с.Гізівщина Любарського району Житомирської області та на яку 20 серпня 2003 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М. після смерті [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , а тому виходячи із норм Закону, дане свідоцтво підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Із інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно слідує, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1823182900:01:001:0004, площею 2,8233 га. Цей державний акт серії ЯБ 004763 від 10.11.2004 підлягає скасуванню, так як він був виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке є незаконним. В зв`язку з вищевикладеним, позивачка просить: - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Житомирської державної нотаріальної контори Поліщуком А.І. в порядку заміщення державного нотаріуса Любарської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] серії та номер 190 від 11.11.2021 на житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] на підставі виписки із погосподарської книги Великодеревичівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 30.06.2021 за №340. Житловий будинок глиновалькований, загальною площею - 68,3 кв м, у тому числі житловою площею - 40,2 кв. м. До будинку належать: веранда літ. - «а», ганок літ - «a1», літня кухня літ. - «Б», погріб літ. - «в»; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М. на ім`я [PERSON] серії та номер 1859 від 12.08.2003 на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності, в минулому колективного сільськогосподарського підприємства «Маяк» с.Гізівщина Лимарського району Житомирської області, розміром 3,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 34564 (тридцять чотири тисячі п`ятсот шістдесят чотири) грн 00 коп, що належала померлій [PERSON] на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0174035, виданого Любарською районною державною адміністрацією Житомирської області 23.05.1997 і зареєстрованого 26.05.1997 в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку пай за номером 35; - визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 004763 від 10.11.2004 за кадастровим номером 1823182900:01:001:0004 площею 2,8233 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Гізівщинського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирської області, виданий на ім`я [PERSON] ; - визнати за позивачкою, [PERSON] право власності на 5/6 (п`ять шостих) частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , а саме: Житлового будинку (літера А); Веранди (літера а); Ганку (літера a1); Літньої кухні (літера Б); Сараю (літера В); Погребу (літера в), із яких 1/3 (одна третя) частини належить позивачці на праві власності, як члену колгоспного двору та 5/6 (п`ять шостих) частин на праві власності в порядку спадкування після смерті чоловіка позивачки [PERSON] ; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] , на користь позивачки [PERSON] 5/6 (п`ять шостих) частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2438326518231, номер запису про право власності 50082641 від 27.04.2023; - стягнути із відповідачів на користь позивачки понесені у справі судові витрати. 05 квітня 2024 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження. 15 травня 2024 року на адресу суду від представника відповідачів [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що дана справа стосується права власності на нерухоме майно, а саме: будинок [ADDRESS] . Представник відповідачки вважає, що дане господарство втратило статус колгоспного двору, і фактично, мало статус суспільної групи господарств робочих. У погосподарській книзі за вказаний період тип двору сільською радою помилково був віднесений до колгоспного двору, що не є підставою для визнання за позивачем права власності на житловий будинок, оскільки вчинені записи у погосподарській книзі суперечать Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26. В погосподарській книзі сільської ради станом на 1986-1990 роки дане домоволодіння було віднесено до дворів колгоспного типу, в якому було зареєстровано троє осіб. Віднесення сільською радою домоволодіння до суспільної категорії колгоспників є помилковим, оскільки станом на 1986-1990 року ніхто з осіб, прописаних у спірному домоволодінні не був членом колгоспу. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на той час, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Суспільна група господарства встановлювалася відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів. Залежно від роду занять глави сім`ї, господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року. Сільська рада всупереч вказівкам та нормам права, які діяли на той час, помилково віднесла дане домогосподарство до суспільної групи колгоспний двір. Домоволодіння мало бути віднесено сільрадою до робочих дворів. У 1971 році головою двору стала [PERSON] , 1921 року народження, яка працювала у колгоспі «Маяк» до 01.01.1966, а на пенсію вийшла лише через 10 років. Із трудової книжки вбачається, що [PERSON] з 01.01.1966 у колгоспі «Маяк» трудової участі не брала, а тому були відсутні підстави відносити домогосподарство до суспільної групи колгоспного двору. А тому вважає, що спірне домоволодіння втратило статус колгоспного двору у 1971 році та відносилося до групи робочих дворів. Стосовно доводів про участь сторони позивача у розпаюванні земель КСП «Маяк», як підставу віднесення домогосподарства до суспільної групи колгоспного двору, представник відповідача зазначає, що КСП не є колгоспом, а є новим підприємством, створеним на засадах підприємництва, але на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств. Тому, отримання у власність (розпаювання) колишніх земель КСП не може слугувати доказом віднесення домоволодіння до колгоспного двору в розумінні ЦК УРСР. Право на земельний пай мають особи, із списку осіб, сформованого самим підприємством, такий список розглядається і затверджується загальними зборами членів КСП та підписується головою КСП та головою місцевої ради. А тому, в паюванні можуть брати участь особи, які не були членом колгоспу та не працювали в ньому, але проживали в селі. Щодо вступу чоловіком позивачки [PERSON] в управління спадковим майном після смерті [PERSON] , представник відповідачів зазначає, що після смерті [PERSON] чоловік позивачки [PERSON] спадщини не приймав, оскільки проживав окремо від спадкодавця і до нотаріальної контори із відповідною заявою не звертався. Коли спадкоємець за заповітом чи за законом помер, після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної частки спадщини переходить до його спадкоємців, але за спадковою трансмісією. Перехід права на спадкування здійснюється не за правом черговості, а за правом закликання до спадщини правонаступника померлого спадкоємця, чого не було зроблено позивачкою. Після смерті свого чоловіка, позивачка прийняла у спадщину права на земельну частку пай розміром 3,68 га. Спірне майно не входить до спадкової маси спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований за адресою: [ADDRESS] на час смерті її чоловіка, останньому не належали, а тому для позивачки це майно не є спадковим і, відповідно, вона не може його спадкувати. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, в тому числі на будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом були її діти [PERSON] та [PERSON] . Спадщину в повному обсязі - цілу частку прийняла дочка - [PERSON] . Позивачкою не було виконано законодавчо встановленого обов`язку та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини. Представник відповідачів вважає, що оскільки у 2003 році позивачка не зверталась до нотаріальної контори із відповідною заявою чи до суду за захистом свого, і на її думку порушеного права, то вона, фактично, визнала правомірність набуття третьою особою - відповідачкою [PERSON] права власності на спірне майно, яка прийняла спадщину. Посилання позивачки, що вона проживала в даному будинку та про те, що син [PERSON] , фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері не відповідають нормі Закону, оскільки існує процедура оформлення та прийняття спадщини, видача свідоцтв та прийняття заяв про прийняття спадщини, залучення спадкоємців, які пропустили строк для прийняття спадщини можуть бути включені до свідоцтва про право на спадщину виключно за згодою інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Щодо посвідчення приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області 09.12.2021 договору дарування, під час розгляду Любарським районним судом позову до [PERSON] про визнання права власності на майно, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право на спадщину (справа №282/1549/21), представник відповідачки вказує, що договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом 09.12.2021, а ухвала про відкриття провадження у справі винесена 14.12.2021. Тобто, а ні відповідач, а ні третя особа: [PERSON] не знали та не могли знати, що існує спір та поданий позов на спірне майно. Зазначає, що відповідачем було набуто майно в законний спосіб за договором дарування від 09.12.2021, а тому відповідач вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Договір дарування на користь [PERSON] від 21.12.2021 посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І. укладений відповідно до законодавства України, ніким не оспорюваний, то свідоцтво про право на спадщину за законом було видане згідно ЦКУ та не може бути скасоване. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушенням інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Витребування у такого набувача майна - неможливе. З огляду на викладене, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. У відповіді на відзив, представник позивачки [PERSON] зазначив, що дане домогосподарство цілком правомірно було віднесене до суспільної групи - колгоспний двір. Це об`єктивно відображено в погосподарських книгах Гізівщинської сільської ради, оскільки як і покійний [PERSON] , так і [PERSON] працювали в місцевому колгоспі та були членами цього колгоспу. [PERSON] після смерті [PERSON] рахувалась головою колгоспного двору. З членів колгоспу вона не виключалась. В 1971 році вийшла на пенсію за віком та її була призначена пенсія, як члену колгоспу. В 1997 році їй, як члену колгоспу із числа пенсіонерів, був виданий сертифікат на земельну частку (пай) реформованого КСП «Маяк», а в 2000 році їй, як члену колишнього колгоспу із числа пенсіонерів, був виданий сертифікат на майновий пай реформованого СВК «Маяк». Беззаперечним є те, що [PERSON] мала статус члена колгоспу із числа пенсіонерів, а тому разом з іншими членами реформованого КСП «Маяк» та СВК «Маяк» приймала участь у паюванні земель майна. Вказує, що представник відповідачів у своєму відзиві не спромоглась спростувати доводи позивачки, що вона станом на 15.04.1991 також була членом колгоспного двору. Зазначає, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом вступу в управління спадковим майном, так як після смерті [PERSON] проживав у спірному домоволодінні, яке є спадковим майном. Щодо відчуження [PERSON] спірного майна на користь [PERSON] , а потім відчуження останньою спірного майна на користь свого чоловіка, вважає це ланцюжком шахрайських дій, спрямованих на позбавлення права власності [PERSON] на спірне домоволодіння. 29 травня 2025 року до суду надійшло клопотання представника відповідачів про застосування строку позовної давності, яке мотивоване тим, що позивачка, як особа, яка проживає у спірному домоволодінні із 1982 року своїми правами щодо спірного домоволодіння не цікавилася, хоча повинна була це робити та нести повну відповідальність за належне, з її слів, їй майно, та повинна була дізнатись про порушення свого права з часу смерті свого чоловіка [PERSON] (2002 рік). Разом з тим, позивачка у передбачений законом строк не вчинила жодних дій задля належного оформлення та реєстрації права власності. 19 березня 2020 року за №89/02-31 на ім`я позивачки було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують право власності. Звернувшись до суду у березні 2024 року, позивачка пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивачка про порушення своїх прав дізналася, або повинна була дізнатися, коли була видана постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії. Позивачці нічого не перешкоджало протягом 22 років (із дати смерті [PERSON] 2002 рік) звернутися в установленому законом порядку та у відповідності до Законодавства провести державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Щодо вимоги про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 004763 від 10.11.2004 представник відповідача зазначив, що позивачці було відомо про оформлення свідоцтва про право на спадщину на дану земельну ділянку у 2004 році, [PERSON] фактично знала про своє порушене право, проте не заявляла про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, тобто строк позовної давності сплинув у 2007 році. А звернулася до суду за захистом, на її думку, своїх прав лише в березні 2024 року. Зазначає, що [PERSON] зверталася до Любарського районного суду із позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, справа №282/941/20. Під час розгляду даної справи було витребувано судом спадкову справу №215 до майна померлої [PERSON] , тобто, позивачці було відомо про наявність свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.08.2003 на право на земельну частку (пай), а тому [PERSON] фактично знала про своє порушене право, проте не заявляла про це. Враховуючи, що правовідносини, що є предметом розгляду даної справи, а саме посилання позивачки щодо нерухомого майна, яке на думку позивачки відноситься до колгоспного двору, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення даної справи необхідно з урахуванням норм ЦК Української РСР застосувати позовну давність. 24 червня 2024 року ухвалою Любарського районного суду підготовче засідання закрито. Призначено справу до судового розгляду. Задоволено клопотання представника відповідачів про виклик свідків та витребування з архіву Любарської державної нотаріальної контори спадкову справу, заведену після смерті [INFO] [PERSON] . В судове засідання позивачка не з`явилася. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Окрім того, щодо застосування строків позовної давності представник позивачки [PERSON] вказав, що позивачкою жодним чином не порушені строки позовної давності, оскільки він обчислюється з того часу, коли особа дізналася про порушення її права. Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на спірний житловий будинок видане 11.11.2021, таким чином строк позовної давності позивачкою жодним чином порушено не було. Першу позовну заяву позивачка подала 26.09.2023, три роки з того часу не минуло, а тому дане клопотання нічим не обґрунтоване. Крім того, представник позивачки пояснив, що наявність свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), а також державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 004763 від 10.11.2004 за кадастровим номером 1823182900:01:001:0004 площею 2,8233 га позивачці стало відомо в 2023 році. Позивачка не користувалася даною земельною ділянкою, але і не знала, що був виданий державний акт і що [PERSON] оформила право власності на всю земельну ділянку, хоча на той час вона мала право лише на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки. Представник позивачки також вказав, що в 2020 році позовна вимога щодо права власності на земельну частку (пай) не розглядалася, а розглядалося питання про право власності на земельну ділянку 0,25 га для ОЖБ та 0,48 га для ОСГ. Позивачка не знала і не могла знати, що [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на сертифікат, а потім оформила державний акт на своє ім`я. На підставі викладеного вище представник позивачки просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Представник відповідачів [PERSON] заперечувала в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та пояснила, що в 1971 році голова колгоспного двору помер. З 1971 року його дружина не була головою колгоспного двору, оскільки вона не працювала в колгоспі і була на пенсії в 1969 році. Представник відповідачів вважає, що саме тому дане домогосподарство вибуло із суспільної групи колгоспного двору. Крім того, представник відповідачів зазначила, що підтвердженням того, що домогосподарство не відносилось до суспільної групи колгоспний двір є довідка, яка вказує, що [PERSON] було призначено пенсію за віком, а не пенсію з числа колгоспників. Крім того, представник відповідачів в судовому засіданні підтримала клопотання про застосування строків позовної давності та пояснила, що формулювання загального правила застосування строку позовної давності пов`язано не тільки з часу безпосередньої обізнаності особи про певні обставини, факти порушення її прав, а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Враховуючи, що позивачка знала про порушення свого права, не зверталася до суду, а звернулася лише в 2024 році, а тому представником відповідачів подано заяву про застосування строку позовної давності. Вказала, що позивачка у спірному домогосподарстві проживає з 1982 року, чоловік позивачки, а також [PERSON] померли в 2002 році, проте позивачка жодних дій для отримання правоустановичих документів не вчиняла, хоча мала вчиняти. Крім того, в 2020 році при подачі до Любарського районного суду позову про визнання права власності, позивачка знала, що її права порушені, а тому представник відповідачів вважає, що строк позовної давності обраховується з 2020 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідачі являються її матір`ю та сестрою, а позивачка це дружина дядька. Хату, за яку ведеться спір, почали будувати дід та баба, а добудовували її батьки. Вона там народилася і там росла. Баба [PERSON] проживала з дядьком та невісткою, але так сталося, що вона була вимушена на старості піти із хати. Два-три роки, до дня смерті, проживала з мамою [PERSON] по [ADDRESS] . Баба злягла і мама її доглядала. А тому, мама вступила у право на спадщину. На даний час в будинку проживає дядькова жінка [PERSON] . Скільки часу там проживає не пам`ятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] це рідня сестра його дружини, [PERSON] це його теща, а [PERSON] це колишня невістка. Зазначив, що [PERSON] проживала у [PERSON] більше двох років до дня своєї смерті, так як у сім`ї [PERSON] та [PERSON] виник великий скандал. [PERSON] побила дядька, а коли він був хворий, вигнала з дому [PERSON] . Баба прийшла жити до [PERSON] . Вона дуже переживала за свого сина. Коли баба проживала в [PERSON] , дядько попав в лікарню. Дві неділі він лежав в лікарні і йому не робили операцію, так як в нього не було коштів. Після операції прийшов додому і його дружина заставляла робити ремонт. На похорони до баби він ледве прийшов. Через три дні після похорону матері він знову попав в лікарню, а через дев`ять днів після похорону помер. Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, свідків, дослідивши відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця здатності здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб судового захисту прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (провадження №12-158г18) та постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №753/2187/17 (провадження №61-12899св 18)). Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд повинен першочергово надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Вирішуючи питання відносно того, чи відносився житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] до суспільної групи "колгоспний двір", суд виходить з наступного. Із Виписки з погосподарської книги, виданої 04.02.2021 Великодеревичівським старостинським округом Житомирського району Житомирської області №71, судом встановлено, що згідно записів погосподарської книги №1 за 1986-1990 роки в господарстві [ADDRESS] [PERSON] належав житловий будинок 1956 р. забудови, як колгоспний двір, та склад її сім`ї був наступним: [PERSON] , [INFO] - голова двору, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - невістка. Згідно записів погосподарської книги №1 за 1991-2005 роки в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області [PERSON] належав житловий будинок 1956 забудови та склад її сім`ї був наступним: [PERSON] , [INFO] - голова двору, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - невістка. Із копії погосподарської книги господарства, особовий рахунок № [NUMBER] в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області слідує, що в період з 1986 по 1990 роки група двору була колгоспна. Головою двору значилась [PERSON] , [INFO] , до складу її сім`ї входили: син - [PERSON] , [INFO] , який працював вчителем Гізівщинської школи та невістка [PERSON] , [INFO] , яка працювала поваром в Гізівщинській школі. Довідка, видана 02 лютого 2021 року Великодеревичівським старостинським округом Житомирського району Житомирської області вказує, що на підставі погосподарської книги Гізівщинської сільської ради Любарського району Житомирської області за 1991-1995 роки, господарство в [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року відносилось до колгоспного двору. Головою двору була [PERSON] . Члени колгоспного двору: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Із трудової книжки колгоспника [PERSON] , 1921 р.н. встановлено, що вона 1938 року вступила в члени колгоспу «Маяк» Гізівщинської сільської ради Любарського району на різні роботи. Останній запис здійснений 31.12.1970 "різні роботи". Із трудової книжки [PERSON] , [INFO] встановлено, що 01.04.1991 остання була прийнята в члени колгоспу «Промінь» с.Демківці Любарського району Житомирської області касиром. Свідоцтво право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЖИ-6 №129552 вказує, що відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників, [PERSON] має право на пайовий фонд майна КСП СВК «Маяк». Із сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0174035 слідує, що [PERSON] , яка проживає в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області на підставі рішення Любарської РДА від 12 травня 1997 року №127 має право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк». Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Враховуючи, що правовідносини щодо спадкування спірного майна виникли до набрання чинності ЦК України до вказаних спірних правовідносин підлягають застосуванню як положення ЦК 1963 року (щодо кола спадкоємців та порядку прийняття спадщини), так і положення ЦК України, чинні на момент видачі на ім`я [PERSON] оспорюваних свідоцтв про право на спадщину. Згідно із записом у погосподарській книзі спірний будинок станом на 1 січня 1991 року належав до суспільної групи господарств - колгоспний. Власність колгоспного двору регулювалася ЦК УРСР 1963 року, відповідно до статті 120 якого, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У частинах другій, третій статті 123 ЦК УРСР 1963 року визначено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність». Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося. До набрання чинності Законом України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору із цих підстав до 01 липня 1990 року. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», та ст. 123 ЦК УРСР спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Закон України «Про власність», який набрав чинності 15 квітня 1991 року, встановив єдиний правовий режим майна, незалежно від місця проживання чи місця праці особи і його дія не поширюється на майно, яке придбано раніше. Крім того, станом на 15 квітня 1991 року виникнення права власності на житлові будинки не залежало від реєстрації цього права. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам (частина перша статті 112 ЦК Української РСР). У частині другій статті 123 ЦК Української РСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини (постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року в справі № 454/1187/17-ц). Постановою Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у цивільній справі №282/1110/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про визнання права власності на майно, про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право на спадщину за законом встановлено, що домогосподарство, яке розташоване в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області мало статус майна колгоспного двору і у ньому проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується погосподарськими книгами за 1986-1990, 1991-1995 роки, особовий рахунок № [NUMBER] . Окрім того, в даній постанові апеляційний суд вказав, що оскільки [PERSON] померла [INFO] , тобто після [INFO] , то після її смерті відкрилася спадщина у майні колишнього колгоспного двору, а саме 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). Отже, оскільки обставини справи, встановлені Житомирським апеляційним судом та відображені в мотивувальній частині постанови від 28 лютого 2024 року, яка набрала законної сили та не оскаржувалася сторонами, не потребують повторного встановлення і дослідження та суд бере їх до уваги. З огляду на викладене, суд відкидає доводи представника відповідача відносно помилкового віднесення селищною радою житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] до суспільної групи колгоспний двір, оскільки правомірність такого віднесення підтверджено постановою Житомирського апеляційного суду по справі №282/1110/23. Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року мав статус колгоспного двору та належав [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, по 1/3 (одній третій) частині кожному. [INFO] в с.Гізівщина Любарського району у віці 81 рік померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №12. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК УРСР 1963 року). Довідкою Великодеревичівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області №281 від 09.08.2023 підтверджено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] [PERSON] продовжував проживати в цьому будинку. Згідно із статтею 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що правила статті 563 ЦК Української РСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що зберіглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті г) пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] (тобто після набрання чинності Законом України «Про власність») та після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину будинковолодіння (колишнього колгоспного двору), а також на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Маяк». Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК УРСР). Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 ЦК УРСР). Відповідно до положень статті 561 ЦК Української РСР 1963 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому, ЦК Української РСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Таким чином, судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] та після її смерті у спірному житловому будинку був зареєстрований та проживав син [PERSON] , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном з дня відкриття спадщини, тобто вчинив дії щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, а отже, прийняв спадщину після померлої [PERSON] , а тому має право на 1/2 частину спадкового майна, яке є предметом спору у цій справі. Доказів того, що на момент смерті матері [PERSON] проживав за іншою адресою, матеріали справи не містять. [PERSON] не відмовився від прийняття спадщини, його місце проживання було зареєстроване разом зі спадкодавцем та він постійно здійснював участь в утриманні спадкового житлового будинку та фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому є таким, що прийняв спадщину після смерті матері, але не оформив своїх спадкових прав. Відтак спадкоємцями майна [PERSON] першої черги є її син [PERSON] та дочка [PERSON] . [INFO] в с.Гізівщина Любарського району Житомирської області у віці 53 роки помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Спадкоємцем майна після смерті [PERSON] була його дружина [PERSON] . У постанові Житомирського апеляційного суду по справі №282/1110/23 суд зазначив, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] в рівних частках були син [PERSON] та дочка [PERSON] . [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] , але не оформив спадкових прав, оскільки [INFO] помер. Окрім того, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у майні колишнього колгоспного двору, а саме 1/3 частину спірного будинку. Спадкоємцем після смерті [PERSON] була його дружина [PERSON] , а спадкове майно складалося з 1/3 частини, яка належала [PERSON] в майні колгоспного двору та 1/6 частини будинку, яку успадкував [PERSON] після смерті матері [PERSON] , але не оформив спадкових прав. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] , як члену колгоспного двору належить 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] . Окрім того, після смерті свого чоловіка [PERSON] успадкувала 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] в майні колгоспного двору та 1/6 частину будинку, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] . А тому, має право на 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS] (з господаськими будівлями та спорудами). Також, [PERSON] успадкувала 1/2 частину права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності, в минулому колективного сільськогосподарського підприємства «Маяк» с.Гізвщина Любарського району Житомирської області, розміром 3,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яку [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON] . Разом з тим, з матеріалів спадкової справи №215, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що на підставі заяви [PERSON] від 12 серпня 2003 року, державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М. після смерті [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності, в минулому КПС «Маяк» с.Гізівщина Любарського району Житомирської області, розміром 3,23 в умовних кадастрових гектарах. 10 листопада 2004 року [PERSON] на підставі розпорядження Любарської районної державної адміністрації від 01.10.2004 року №310 видано державний акт ЯВ №004763 на право власності на земельну ділянку площею 2,8235 га, яка розташована на території Гізівщинської сільської ради Любарського району Житомирської області, кадастровий номер 1823182900:01:001:0004. Крім того, 11 листопада 2021 року, державним нотаріусом Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Поліщуком А.І. на підставі заяви [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на спадкове майно після смерті [PERSON] , яке складається із житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином, державний нотаріус Любарської державної нотаріальної контори не з`ясував склад осіб, які прийняли спадщину, а також склад спадкового майна, яке відноситься до майна колгоспного двору та в порушення вимог цивільного законодавства, якими він повинен керуватися при вчиненні нотаріальних дій, видав свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на цілий житловий будинок [ADDRESS] , а також видав свідоцтво на всю земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності, в минулому КПС «Маяк» с.Гізівщина Любарського району Житомирської області, розміром 3,23 в умовних кадастрових гектарах, чим порушив права позивачки. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що оскаржувані свідоцтва про право на спадщину, є незаконними, так як були видані без врахування майнових прав позивача на належну їй частку в спірному майні. Враховуючи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 серпня 2003 року, [PERSON] була включена у списки громадян - власників сертифікатів реформованого КСП «Маяк» Гізівщинської сільської ради, яким передавалися у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та на її ім`я 10.11.2004 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку ЯБ 004763 за кадастровим номером 1823182900:01:001:0004 площею 2,8233 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Гізівщинського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирської області, вимога позивача про визнання недійсним та скасування даного державного акту також є обґрунтованою. Разом з тим, представником відповідачів заявлено вимогу про застосування строків позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не згадуються вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. У постанові від 05 вересня 2022 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 385/321/20 наголосив на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.» При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як вбачається з матеріалів справи, чоловік позивачки [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті матері [PERSON] , але не оформив спадкових прав, оскільки [INFO] помер. 20 серпня 2003 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М. після смерті [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім?я [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності у минулому КСП «Маяк» с.Гізівщина Любарського району Житомирської області. Тобто позивачка після смерті чоловіка з 2003 року могла довідатися про порушення свого права, але не робила таких дій, поважних причин позивачем не зазначено, також позивачем не доведено факту того, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права. Представник позивачки зазначає, що про наявність спадкового майна у виді земельної частки (паю) вона дізналася лише в 2021 році. Разом з тим, позивачка звернулася до суду 29 березня 2023 року, тобто через 20 років після видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності у минулому КСП «Маяк», з моменту видачі свідоцтва пройшов значний період, натомість позивачка не цікавилася своїми спадковими правами на спадкове майно. Зазначене дає підстави вважати, що позивачка об`єктивно могла довідатися про порушення її спадкових прав. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що з 2003 року з часу видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, почався перебіг позовної давності, однак позивачка звернулася до суду лише 29 березня 2023 року, що є підставою для відмови в позові щодо визнання недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.08.2003 на право на земельну частку (пай). На переконання суду, задоволення вимог позивачки про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закінченню більше 20 років після його видачі, триваючого, мирного та відкритого володіння спадковим майном відповідачкою у справі [PERSON] , є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність, та мирне володіння майном, закріплено ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки не підлягає до задоволення позовна вимога про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер 1859 від 12.08.2003, а тому суд відмовляє в задоволенні похідної вимоги про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 004763 від 10.11.2004 року за кадастровим номером 1823182900:01:001:0004 площею 2,8233 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Гізівщинського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирської області, виданого на ім`я [PERSON] . Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом серії та номер 190 від 11.11.2021 на житловий будинок [ADDRESS] , слід зазначити, що факт неотримання позивачкою свідоцтва про право на спадщину та не визначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може підтверджувати, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину іншому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем) перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців, який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже, обґрунтовує виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті. В даному випадку, перебіг позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом серії та номер 190 від 11.11.2021 необхідно пов`язувати саме із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців. Право на позов у позивачки у цій справі виникло з часу отримання [PERSON] оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, тобто 11 листопада 2021 року. В той же час позивачка звернулася до суду за захистом порушених її прав 29 березня 2023 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності. Вирішуючи позовну вимогу про визнання за позивачем права власності на 5/6 житлового будинку [ADDRESS] та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 190 від 11.11.2021, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування від 09.12.2021, за умовами якого [PERSON] подарувала (безоплатно передала у власність) [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] . В подальшому між [PERSON] та [PERSON] 21 грудня 2021 року укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала (безоплатно передала у власність), а [PERSON] прийняв в дар (безоплатно прийняв у власність) житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. 27 квітня 2023 року приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.I. видала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстроване в реєстрі за №1016, на ім`я [PERSON] , згідно з яким спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. При цьому згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-14014, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явленням віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов?язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208ц18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-25бцс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135г19, пункт 80) та багатьох інших. В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 червня 2023 року у справі №362/2707/19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54ц17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц, від 5 вересня 2018 року у справі №723/1983/16-ц та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: partial