Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, в інтересах Національної академії аграрних наук України, звернувся до Хаджибейського районного суду м. Одеси із позовом до\~\~ [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Селекційно-генетичний інститут\~-Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення про витребування майна з чужого незаконного володіння. Просив витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі: Національної академії аграрних наук України нерухоме майно у вигляді нежитлового приміщення загальною площею 134,4 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1935458451101); стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позову. Позов обґрунтований наступними обставинами. Засновником Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення є Національна академія аграрних наук України. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.1999 № 535 «Про надання Селекційно-генетичному інституту статусу Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення» визначено найменування - Селекційно генетичний інститут - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (надалі СГІ НЦНС). Відповідно до Статуту Селекційно-генетичного інституту - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення (нова редакція), затвердженого президентом Національної академії аграрних наук України від 20.08.2021 року, було встановлено, що СГІ НЦНС перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України як органу управління державним майном. Відповідно до п. 3.2. Статуту встановлено, що СГІ НЦНС заснований на державній формі власності. На балансі СГІ НЦНС знаходиться майно закріплене за ним Академією на праві оперативного управління, придбане за рахунок коштів загального або спеціального фондів Державного бюджету. У свою чергу, згідно п. 4.1. Статуту, майновий комплекс СГІ НЦНС складають усі матеріальні та нематеріальні активи, що обліковуються на балансі Інституту і передані йому Академією на праві оперативного управління, а також придбані Інститутом за рахунок бюджетних коштів та коштів від фінансово-господарської діяльності, та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законодавством. Відповідно до п. 4.3. Статуту встановлено, що державне майно, яке закріплене за СГІ НЦНС Академією, належить йому на праві оперативного управління. Разом з цим, п. 4.4. встановлено, що відчуження нерухомого майна Інституту здійснюється лише з дозволу Президії Академії в порядку, визначеному нормами чинного законодавства. У Господарському суді Одеської області розглядалася справа № 2-3-7/320-07-8237 за заявою ВАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» про банкрутство Житлово-комунальної контори Селекційно-генетичного інституту, за участю відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції в Одеській області, Української академії аграрних наук та прокурора м. Одеси. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.08.2014 року у вказаній справі вирішено, зокрема: затвердити звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Житлово комунальної контори Селекційно-генетичного інституту; ліквідувати та припинити юридичну особу Житлово-комунальної контори Селекційно-генетичного інституту; затвердити розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого; повернути об`єкти житлового фонду, щодо яких Житлово-комунальна контора Селекційно генетичного інституту є балансоутримувачем їх власнику Селекційно-генетичному інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що у справі № 2-3-7/320-07-8237 брала участь одна і та ж особа, стосовно якої встановлено ці обставини, правовий статус майна СГІ НЦНС НААН України не підлягає доказуванню під час розгляду цієї справи. На виконання вказаної ухвали Господарського суду Одеської області складено акт приймання-передачі об`єктів житлового комплексу від 26.12.2014 року, затверджений президентом Національної академії аграрних наук України, про те, що Житлово-комунальна контора Селекційно-генетичного інституту передає, а Селекційно-генетичний інститут Національний центр насіннєзнавства приймає об`єкти житлового комплексу, в тому числі житловий будинок [ADDRESS] , балансовою вартістю 106 201 гривень. Вищевикладене свідчить про те, що спірне майно має статус державного, перебуває в оперативному управлінні Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, а господарське відання, тобто безоплатне користування, визначено за Національною академією аграрних наук України. Разом з цим, прокуратурою встановлено, що державним реєстратором Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Лещенко Ю.О. 11.10.2019 року прийнято рішення (з відкриттям розділу), індексний номер 49134515, про реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення, загальною площею 134,4 кв. м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності на вказане нежитлове приміщення у державному реєстрі речових прав державним реєстратором зазначені наступні документи: договір купівлі-продажу № 0811 від 08.11.2001 року, укладений між ТОВ «Інвестиційний будинок ГазЄнергоСтрой» (продавець) та [PERSON] (покупець). Інших документів, які б могли посвідчувати право власності або які є підставою для набуття [PERSON] права власності на вказані нежитлові приміщення, у реєстрі відсутні. Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу, зазначене майно належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.04.1997 Іллічівською районною адміністрацією Одеської міської ради. Згідно інформації, наданої Департаментом архівної справи Одеської міської ради від 21.01.2025 року, № 79-11.1-31, в перевірених документах Іллічівської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за 1997 рік розпорядження про оформлення свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , яке видано 27.04.1997 року, не знайдено. Згідно з інформацією, наданою Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 17.02.2025 року, № 325/03.01-09 станом на 31.12.2012 року право власності на нежитлове приміщення № 1А, розташоване за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. Отже, оскільки нежитлове приміщення № 1А, розташоване за адресою: [ADDRESS] , є державною власністю та Національною академією аграрних наук України, як власником, жодних рішень щодо відчуження спірного майна не приймалось, вказаний об`єкт нерухомого майна вибув з державної власності поза волею власника, що і зумовило подання до суду цього позову. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що під час проведення оскаржуваних реєстраційних дій, державним реєстратором Чорноморської міської ради Одеської області, порушено п. 3 ч. 3\~ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 , обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Так, державним реєстратором Чорноморської міської ради Одеської області Лещенко Ю.О. всупереч приписам чинного законодавства, не вчинялись вищевказані дії, передбачені законом, які зобов`язують державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законом порядку до 1 січня 2013 року, запитувати від органів влади, підприємств, установ, організацій які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію, необхідну для такої реєстрації. Окрім цього, сторона позивача зазначає, що позивач Національна академія аграрних наук України, не уповноважувала жодну фізичну або юридичну особу вчиняти будь-які дії щодо державного майна, а більше того здійснювати відчуження даного нерухомого майна. Більше того, відповідно до абз. 1, абз. 2 п. 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого\~Постановою КМУ від 06.06.2007 № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законом. Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження з Фондом державного майна України. Листом № 10-24-1794 від 22.01.2025, Фонд державного майна України повідомив про те, що не погоджував відчуження майна Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, що розташоване за вказаною адресою.\\ В ході розгляду справи сторона позивача позов підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у ньому. Представник третьої особи на стороні позивача позов підтримав, просив позов задовольнити. Надав суду письмові пояснення 17.04.2025 року відносно обставин, викладених у позові та відзиві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Вербицький О.Д. 15.04.2025 року надіслав суду відзив на позовну заяву, просив відмовити у позові з підстав, зазначених у відзиві. 01.05.2025 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Вербицьким О.Д. 01.05.2025 року подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просить суд відмовити у позові прокуратури. 13.06.2025 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Вербицького О.Д. через підсистему «Електронний суд» подано заяву про часткове визнання позовних вимог відносно витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити, зважаючи на наступне. Ухвалою суду від 20.05.2025 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. Із відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що засновником Селекційно-генетичного інституту-Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення є Національна академія аграрних наук України, що підтверджується відповідно їх статутами (а.с. 23-49, 70-85). Законом України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу»\~визначено, зокрема, особливості правового режиму діяльності Національної академії аграрних наук України, як національною галузевою академією наук, та особливості управління державним майном, яке закріплено за установами, організаціями та підприємствами, що перебувають у віданні Національної академії наук України та національних галузевих академій наук. Майновий комплекс Національної академії наук України та майновий комплекс національних галузевих академій наук складають усі матеріальні та нематеріальні активи (далі - об`єкти майнового комплексу), що обліковуються на балансах Національної академії наук України та на балансах відповідних національних галузевих академій наук і організацій, віднесених до відання Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, і які закріплені державою за Національною академією наук України та за національними галузевими академіями наук в безстрокове користування, або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів від фінансово-господарської діяльності та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»\~Національна академія наук України, галузеві академії наук, яким майно передано в користування, виконують щодо нього функції управління. Водночас абз. 1 п. 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803\~визначає, що продаж майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами. Таким чином, нежитлове приміщення загальною площею 134,4 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1935458451101), має статус державного, перебуває в оперативному управлінні Селекційно-генетичного інституту-Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, а господарське відання, тобто безоплатне користування, визначено за Національною академією аграрних наук України. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). Однією законодавства з основоположних засад цивільного є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. За встановлених у позові обставин, [PERSON] не може бути законним (добросовісним) власником нежитлового приміщення, загальною площею 134,4 кв. м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначений об`єкт нерухомого майна вибув із державної власності поза волею власника держави в особі Національної академії аграрних наук України. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про відсутність у прокуратури повноважень на представництво інтересів держави у цій цивільній справі, а також, що вказане рішення вплине на права жителів будинку, де знаходиться вказане нежитлове приміщення. Листом № 10-24-1794 від 22.01.2025, Фонд державного майна України повідомив про те, що не погоджував відчуження майна Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, що розташоване за вказаною адресою. Таким чином, з наведеного вбачається, що на підставі вказаного рішення державного реєстратора безпідставно вибуло з законного володіння нерухоме майно, яке належить державі Україна в особі Національної академії аграрних наук України. Вказаними діями відповідача [PERSON] порушено вимоги ст. 317 ЦК України, а саме порушено права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з тим, що вищевказане майно вибуло з володіння Національної академії аграрних наук України не з її волі, вказане майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння . Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Право власника витребувати своє майно в усіх випадках і без будь-яких обмежень в разі володіння цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачене в статті 388 ЦК України і є обмеженим. В даному випадку відповідач [PERSON] заволоділа державним майном без відповідних правових підстав, а тому є недобросовісним набувачем спірного об`єкту нерухомого майна. Як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому законний власник - держава має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння, як складова права власності на нерухоме майно, завжди належить власникові майна. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна, незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 по справі № 910/10987/18 дійшов висновку, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. У разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна (постанова Великої палати Верховного Суду від 20.06.2022 у справі № 633/408/18). 09.10.2019 року державним реєстратором відділу держреєстрації речових прав на нерухоме майно управління державної реєстрації прав та правового забезпечення виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області Лещенко Ю.О., прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень № 433642503 та проведено державну реєстрацію права власності нежитлового приміщення, загальною площею 134,4 кв. м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 65). Підставами для державної реєстрації права власності стали: договір купівлі-продажу № 0811 від 08.11.2001 року, укладений між ТОВ «Інвестиційний будинок ГазЄнергоСтрой» та [PERSON] (а. с. 63), та акт приймання - передачі від 08.11.2001, складений ТОВ «Інвестиційний будинок ГазЄнергоСтрой» та [PERSON] (а. с. 64). Відповідно до змісту зазначеного договору купівлі - продажу, що укладений між ТОВ «Інвестиційний будинок ГазЄнергоСтрой» та [PERSON] , вбачається, що приміщення № 1А належало ТОВ «Інвестиційний будинок ГазЄнергоСтрой» на підставі свідоцтва про право власності виданого Іллічівською районною адміністрацію Одеської міської ради від 27.04.1997 року. Разом із цим, відповідно до інформації з Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради встановлено, що в перевірених документах Іллічівської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради за 1997 рік розпорядження про оформлення свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , яке видано 27.04.1997 року, не знайдено. Даний факт підтверджується листом Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 21.01.2025, № 79-11.1-31 (а. с. 53). Згідно з п. 4 ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 8\~ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до п. 3 ч. З\~ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Судом встановлено з наданих доказів позивачем, в тому числі і в межах кримінального провадження, та визнано відповідачем, що державним реєстратором Чорноморської міської ради Одеської області Лещенко Ю.О. всупереч приписам чинного законодавства, не вчинялись вищевказані дії, передбачені законом, які зобов`язують державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законом порядку до 1 січня 2013 року, запитувати від органів влади, підприємств, установ, організацій які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію, необхідну для такої реєстрації. Відповідно до ч. 1\~ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Відповідно до ч. 3\~ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Задовольняючи позов, суд звертає також увагу на то, що Національна академія аграрних наук України не уповноважувала жодну фізичну або юридичну особу вчиняти будь-які дії щодо державного майна, а більше того здійснювати відчуження даного нерухомого майна. Відповідно до абз. 1, абз. 2 п. 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого\~Постановою КМУ від 06.06.2007 № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законом. Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження з Фондом державного майна України.\\ Вищевказаними діями відповідача, порушено вимоги\~ст. 317 ЦК України, а саме порушено права позивача щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом статей\~202,\~203 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 638 ЦК\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до абз. 3 п. 21 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей\~387,\~388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей\~387,\~388 ЦК. У зв`язку з тим, що вищевказане майно вибуло з володіння Національної академії аграрних наук України, не з її волі, вказане майно піддягає витребуванню з чужого незаконного володіння. Позивач у цій частині позов визнав. В даному випадку власником спірного нерухомого майна є саме держава, а Національна академія аграрних наук України є органом, якому державою делеговані функції власника у спірних правовідносинах. З урахуванням наведеного, спірне нерухоме майно необхідно витребувати на користь держави, в інтересах якої прокурор і пред`явив даний позов. Матеріали справи не містять доказів того, що Національна академія аграрних наук України, як власник спірного об`єкта нерухомого майна відмовлялася від права власності на належне державі нерухоме майно спірне нежитлове приміщення. Також відсутні докази щодо передачі Національною академією аграрних наук України у користування або у приватну власність спірного нерухомого майна по відношенню до будь-якої фізичної або юридичної особи. Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника держави поза його волею, у зв`язку з чим зазначене нежитлове приміщення підлягає поверненню державі в особі Національної академії аграрних наук України. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц) Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так власність записів цієї особи, тобто шляхом у державних реєстрах. і у відновлення відповідних Згідно п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 399 ЦК України, право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. Оскільки вибув встановлено, перебування майна що спірний об`єкт нерухомого майна з володіння власника поза його волею, незаконно, то у володінні особи, яка не має право на таке володіння, порушує права законного власника майна. Таким чином, ефективним способом захисту прав держави в особі Національної академії аграрних наук України, як законного власника майна, є витребування спірного майна з незаконного володіння відповідача, згідно зі ст. 387 ЦК України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями, передбаченими статтею 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. В рішенні ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки «на умовах, передбачених законом», а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди у процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, вважатиметься порушенням статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». З питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення у справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії») Враховуючи вищевикладене, задля поновлення порушених прав Національної академії аграрних наук України у встановленому законом порядку, суд вважає необхідним витребувати із чужого незаконного володіння вищевказане нерухоме майно. Відповідно до ч. ч. 1,2\~ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача (а.с. 13), оскільки представником відповідача не надано документів, які б підтверджували б наявність пільг у відповідача.

Outcome: approved