Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація - орган опіки та піклування в інтересах дитини-сироти [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києва державної адміністрації, Голосіївський районний в місті Києві центр соціальних служб, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою та виділення в користування жилої кімнати. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що [PERSON] , [INFO] , має статус дитини сироти, оскільки його батьки померли. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також в цій квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Його матір [PERSON] , яка померла [INFO] , була власником 1/3 частки зазначеної квартири. [PERSON] , як опікун [PERSON] , звернулась в його інтересах з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, проте не отримала свідоцтво про право на спадщину, оскільки баба дитини [PERSON] не надала правовстановлюючі документи на спірну квартиру. Між неповнолітнім та зареєстрованими мешканцями квартири виник спір щодо користування квартирою, що змусило орган опіки та піклування звернутись до суду з цим позовом. Просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] та виділити в користування [PERSON] , [INFO] , жилу кімнату площею 12,2 кв.м. 18.06.2024 позов залишено без руху та надано строк для усунення його недоліків. 03.07.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 11.12.2024 залучено співвідповідача. 03.02.2025 витребувано докази. Представник позивача, неповнолітній, його представник та представники третіх осіб підтримали позовні вимоги. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] отримав статус дитини-сироти відповідно до розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.11.2014 №741. Квартира за адресою: [ADDRESS] , передана в приватну спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях згідно з розпорядженням органу приватизації Київського заводу художнього скла від 02.09.1998 №100. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності по 1/3 частці квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно даних технічного паспорту спірна квартира [ADDRESS] та складається з трьох житлових кімнат площею 13,5 кв.м, 12.2 кв.м та 11,5 кв.м. Другою київською державною нотаріальною конторою 22.08.2017 заведена спадкова справа №587/2017 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , спадщину прийняв малолітній син [PERSON] . [INFO] [PERSON] , як спадкоємець майна померлої [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину, яка складається з 1/6 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину на ще одну 1/6 частку зазначеної квартири [PERSON] не видавалось. Відповідно до ч. 1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ст. 41 Конституції України та ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. За ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ч. 1ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 22.03.2023 у справі №463/6829/21-ц, від 30.11.2023 у справі №545/3145/20. Судом встановлено, що [PERSON] на момент надходження позову до суду був дитиною - сиротою, оскільки обидва його батьки померли. Після смерті матері [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло право власності на 1/3 частину спірної квартири. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли її матір [PERSON] та син [PERSON] . Останній свідоцтво про право на спадщину не отримав. Враховуючи наведене, суд вважає, що [PERSON] має право користування та володіння належним йому на праві власності спадковим майном, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його зазначених прав. Таким чином, відповідачі, які є співвласниками спірної квартири порушують права [PERSON] , як співвласника, щодо користування спірною квартирою, оскільки він має право користуватись цією квартирою для проживання. При цьому у даному випадку спірні правовідносини стосуються також встановлення порядку спільного користування квартирою. Суд враховує технічні дані щодо квартири, згідно з якими вона складається з трьох житлових кімнат, одна з яких має площу 12,2 кв.м., та вважає за можливе виділити [PERSON] цю кімнату у користування, зважаючи на те, що відповідачі не запропонували іншого порядку користування квартирою. При цьому, звернення органу опіки та піклування до суду в інтересах дитини - сироти є свідченням відсутності згоди щодо користування спільною квартирою між усіма її співвласниками. Доказів, які б спростовували ці висновки суду, матеріали справи не містять. Доводи представника відповідача, які із зазначеними висновками суду не узгоджуються, суд відхиляє. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів, окремо з кожного, підлягає стягненню судовий збір на користь держави, оскільки позов задоволено в повному обсязі, а орган опіки та піклування звільнений від сплати судового збору за його подання.

Outcome: approved