Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] , у якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 07.12.2004 року. Від шлюбу подружжя дітей не має. У період шлюбу 31.12.1998 року позивачем було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. 28.03.2005 року сторонами було прийнято рішення про продаж квартири, про що відповідач надала свою згоду з умовою оплати компенсації за її частину квартири. До моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомості, відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 52 000,00 грн. як компенсацію її частки в спільному майні подружжя, про що склала розписку. 25.12.2007 року позивачем було розірвано договір купівлі-продажу вказаної квартири. 31.01.2025 року позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою щодо посвідчення договору купівлі-продажу належної йому квартири, враховуючи вказані вище обставини. Проте, приватний виконавець своєю постановою відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нерухоме майно було придбано сторонами у зареєстрованому шлюбі, а колишня дружина згоди на продаж своєї частки не надала. Позивач вказує, що незважаючи на наявність розписки відповідача про отримання компенсації вартості частки спірної квартири та відсутності претензій до позивача, [PERSON] відмовляється надавати згоду на продаж спірної квартири позивачу. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 25.03.2025 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. 29 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку від представника відповідача - адвоката Волощука В.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач наголошує на презумпції спільності майна подружжя, об`єм майна, що підлягає поділу необхідно враховувати станом на 07.12.2004 року (дата розірвання шлюбу). Спірна квартира була набута сторонами у період шлюбу за спільні кошти подружжя та є їх спільною сумісною власністю. Розписка про відсутність в одного з подружжя щодо об`єкта нерухомого майна не є договором про поділ чи виділ нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, відповідно до положень законодавства, які регулюють зазначені правовідносини. Позивачем замовлено оцінку вартості квартири, що складає 2 240 249,00 грн. згідно з звітом від 27.02.2025 року. Вартість майна, яке підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а за відсутності такого погодження за його дійсною ринковою вартістю на час розгляду справи. Разом із відзивом на позовну заяву, представником відповідача - адвокатом Волощуком В.В. подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якій позивач просить суд прийняти дану зустрічну позовну заяву до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] та визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири у розмірі 1 120 124,50 грн. В порядку поділу майна подружжя припинити режим спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] . Судові витрати просив покласти на [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до спільного розгляду із первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю набутого у період шлюбу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представники позивача підтримали подану позовну заяву та просили її задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 28 грудня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 грудня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1183. У період шлюбу, 31 грудня 1998 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 31.12.1998 року Київською Універсальною біржею за реєстраційним номером №Е4747/8744, було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,90 кв.м. 25 березня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козоріз Л.М., зареєстрований в реєстрі №767, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,90 кв.м. Відповідно до п. 2.1. Договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 52 000,00 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору. 25 березня 2005 року [PERSON] склала розписку про те, що вона отримала від [PERSON] , грошові кошти у сумі 52 000,00 грн. як компенсацію належної їй частки спільного сумісного майна подружжя (квартири [ADDRESS] ). Грошові кошти отримані нею у повному обсязі, претензій з приводу розрахунків вона не має. У подальшому [PERSON] зобов`язувалась не пред`являти претензій до [PERSON] щодо поділу майна. Також у розписці [PERSON] вказала, що повністю усвідомлює і розуміє свої дії, діє без примусу та з доброї волі. Вказана розписка складена у присутності адвокатів Храмова М.М. та Мусієнка Ю.П., а також у розписці проставлені адвокатами підписи. 25 грудня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про розірвання договору купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти у розмірі 52 000,00 грн. 31 січня 2025 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Камінської В.П. із проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Камінської В.П. від 04.02.2025 за вих. №362/02-31 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що вказаний об`єкт нерухомості було придбано [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] . Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на наведене, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Згідно з ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Конструкція норми ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Застосовуючи норму ст. 22 КпШС України або ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. У п. 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18. З урахуванням наведених норм закону та матеріалів справи суд вважає встановленим той факт, що спірна квартира була придбана позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, відтак квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що відповідач 28.03.2005 року надала згоду позивачу на продаж спільного сумісного майна подружжя - квартири [ADDRESS] , отримавши він [PERSON] грошову компенсацію належної їй частки у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 52 000,00 грн., про що у присутності двох адвокатів склала розписку. Вказана розписка не оспорювалася [PERSON] у визначеному законом порядку. Будь-яких вимог у період з 2005 року по 2025 рік (моменту звернення позивача до відповідача із проханням надати згоду на продаж квартири) [PERSON] . [PERSON] не пред`являла, із позовом про поділ вказаної квартири до суду не зверталася. Таким чином [PERSON] усвідомлювала та розуміла, що відмовилася від належної їй частки спільної сумісної власності подружжя - квартири [ADDRESS] , отримавши у 2005 році за неї грошову компенсацію. Відтак її право на частку у спільній сумісній власності подружжя припинилося у 2005 році. Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 колегія суддів наголосила, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Запереючи проти заявлених позивачем вимог, [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на спростування зазначених [PERSON] у позові обставин. Твердження відповідача про те, що на її користь підлягає стягненню компенсація частини вартості спірної квартири з урахуванням оцінки вартості квартири згідно звіту від 27.02.2025 року, що складає 50% від суми 2 240 249,00 грн., не заслуговують на увагу, оскільки розмір вартості належної відповідачу частки у спільному сумісному майні було погоджено подружжям у березні 2005 року перед укладенням позивачем договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , про що останньою складено відповідну розписку. Оскільки вартість майна - квартири [ADDRESS] , була визначена під час її продажу у 2005 році за погодженням між подружжям, тому відсутні підстави для визначення його вартості за дійсною ринковою вартістю на час розгляду справи. З урахуванням встановлення такого факту, суд вважає за можливе визнати майно (квартиру [ADDRESS] ), особистою приватною власністю [PERSON] . За таких обставин, вимога позивача про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved