Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Черкаської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, збільшення розміру аліментів та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів. Позов обґрунтовує тим, що 07.02.2020 року між неї та відповідачем був зареєстрований шлюб, який в подальшому було розірвано 12.06.2020 року за рішенням суду. [INFO] у них народився син - [PERSON] . Батько дитини відмовлявся добровільно брати участь в його забезпеченні, у зв`язку з чим позивачка була змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. 13.07.2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти, на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , з розмірі 2200 грн.(дві тисячі двісті гривень), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.06.2021 року та до досягнення дитиною повноліття. На виконання вищевказаного судового рішення Другим відділом державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснюється виконавче провадження [NUMBER]. Втім, як вбачається з розрахунку по ВП [NUMBER] за всі 4 роки життя дитини відповідач лише кілька разів сплачував аліменти на утримання свого сина, наразі розмір заборгованості по сплаті аліментів становить 71 660,17 грн. Від першого дня народження дитини відповідач не здійснює будь-якого піклування про свого сина, не проявляє заінтересованості в його долі, не цікавиться його життям, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Відповідач не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, його духовного та морального розвитку, взагалі відмовився від спілкування з сином, не ініціює зустрічі, не телефонує та не вітає дитину з днем народження, що негативно впливає на його моральний стан. Відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, а саме не цікавиться його життям, не займається його вихованням, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, а також не забезпечує необхідного утримання. Жодних перешкод у належному виконанні батьківських обов`язків відповідачу не чиниться. Така поведінка батька є незмінною від самого народження дитини, та негативно впливає на його розвиток, оскільки батько свідомо позбавив сина своєї уваги, піклування. Таким чином, враховуючи, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, вважає за необхідне, з метою захисту інтересів дитини, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] . Від народження малолітня дитина перебуває на її утриманні, вона забезпечує його всім необхідним, втім, враховуючи значний ступінь інфляції та збільшення вартості товарів і послуг, наразі аліменти в розмірі 2200 грн. є мізерним та недостатніми для покриття половини витрат на утримання дитини. З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що відповідач є працездатною особою, у нього відсутні інші діти, непрацездатні батьки чи дружина, вважає за необхідне збільшити розмір аліментів на утримання [PERSON] з 2200 грн. на 5000 грн. Відповідно до ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів мас право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми не сплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно розрахунку наданого державним виконавцем по ВП [NUMBER], розмір заборгованості по сплаті аліментів становить 71660,17 грн. тому з урахуванням того, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, наразі розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача становить 71660,17 грн. На підстав наведеного, просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON] ; збільшити розмір аліментів, який було встановлено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.07.2022 року та стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти, на утримання малолітньої дитини сина [PERSON] , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 71660,17 грн. пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 20000 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.09.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, у зв`язку з несплатою судового збору. 23.09.2024 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Кузьмінського О.О. про усунення недоліків разом із квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 19.09.2024 року. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.09.2024 року відкрите спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2024 року здійснено перехід з розгляду перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа: Виконавчий комітет Черкаської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, збільшення розміру аліментів та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.03.2025 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх повністю. Відповідач проти задоволення позову заперечував. Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав Відповідно до ст.165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєструвала шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданим 02.09.2016 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Рішенням Придніпровського суду м. Черкаси від 12.06.2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.09.2020 року, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч.1-4 ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька так і для дитини (ст.166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи. Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63). Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду. В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24). Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46). Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, відповідно до ч.2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Відповідно до п.1 Типового положення про комісію з питань з питань захисту прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 року №866 комісія з питань захисту прав дитини є органом, що утворюється головою районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення), селищної, сільської ради. Відповідно до п.п.2 п.4 Типового положення, комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання щодо: доцільності підготовки та подання до суду позову чи висновку органу опіки та піклування про позбавлення, поновлення батьківських прав, відібрання дитини у батьків без позбавлення батьківських прав. Разом з тим, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] в матеріалах справи відсутній. Таким чином, позивачем не доведено наявність підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , у зв`язку в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити у зв`язку з недоведеністю. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів. Судом встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.07.2022 року, яке набрало законної сили 22.08.2022 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 2200 грн., але не менше 50% для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 червня 2021року та до досягнення дитиною повноліття. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону. Так, обґрунтовуючи вказану позовну вимогу. Позивач посилається на те, що відповідач є працездатною особою, у нього відсутні інші діти, непрацездатні батьки чи дружина. А тому вважає за необхідне збільшити розмір аліментів на утримання [PERSON] з 2200 грн. на 5000 грн. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Отже, у статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. При вирішенні питання про збільшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено, що з моменту набрання законної сили рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.07.2022 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 2200 грн., але не менше 50% для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 червня 2021року та до досягнення дитиною повноліття, змінився матеріальний або сімейний стан, погіршився або поліпшився стан здоров`я сторін, та погіршився стан здоров`я дитини. Крім того, в судовому засіданні позивачем не доведено, що раніше визначений розмір аліментів не забезпечує гармонійного розвитку дитини - [PERSON] . За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. Щодо вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів. Відповідно до ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів мас право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми не сплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно розрахунку наданого державним виконавцем по ВП [NUMBER], розмір заборгованості по сплаті аліментів за період з 17.06.2021 року становить 71660,17 грн. Як було встановлено судом, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.07.2022 року, яке набрало законної сили 22.08.2022 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 2200 грн., але не менше 50% для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 червня 2021року та до досягнення дитиною повноліття. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону. Отже, у даному випадку позивач має право на стягнення неустойки (пені) в разі доведення, що вказана заборгованість виникла саме з вини [PERSON] . Будь-яких доказів, які підтверджують ту обставину, що заборгованість за аліментами виникла з вини відповідача, позивачем не надано Навпаки, рішенням суду від 13.07.2022 року встановлено, що Справа надійшла до суду 17 червня 2021 року. Справа неодноразово призначалася до розгляду та відкладалася за клопотаннями представника позивача. Відповідно до п.п. 1, 2 ч.2 ст.223ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 210 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Судом вжиті всі заходи щодо повідомлення учасників судового розгляду, тому суд приходить до висновку про умисне затягування стороною позивача розгляду справи. Зважаючи на викладене та те, що справа у провадженні суду перебуває значний час, суд вважає за необхідне провести розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору слід залишити за відповідачем. На підставі наведеного, ст.ст. 164,192, 196 СК України,

Outcome: dismissed