Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви та її доводи. Позивач, в інтересах якого діє його представник - адвокат Кодрян Я.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] правомірно належала йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.06.2004 року. Це право було підтверджено державною реєстрацією від 12.12.2023 року та поновлено після допущення повороту виконання рішення, яке раніше було виконано на підставі підробленого доказу. Як встановлено під час судового розгляду по справі 727/2968/20, боргова розписка, на яку посилався позивач [PERSON] , як на підставу для набуття спірної квартири, містила підпис, виконаний шляхом перемальовування зі зразка в паспорті [PERSON] , що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи. Внаслідок цього рішення першої інстанції було скасовано, а квартира повернута у його власність в порядку повороту виконання. Вказав, що попри це, [PERSON] , не маючи чинного права власності на квартиру, уклав 18.03.2024 року договір про задоволення вимог іпотекодержателя зі [PERSON] , на підставі якого передав їй квартиру у власність. Наступного дня, 19.03.2024 року, [PERSON] , усвідомлюючи незаконність набуття, подарувала квартиру [PERSON] , своєму неповнолітньому синові та сину позивача, без згоди батька та дозволу органу опіки і піклування, що прямо суперечить вимогам ст. 32 ЦК України. Водночас, [PERSON] брала участь у розгляді справи 727/2968/20 щодо цієї ж квартири, тому достовірно знала, що квартира повернута у власність позивача, а відчуження відбулося з порушенням правомочностей власника. [PERSON] , у свою чергу, набув квартиру безвідплатно, від особи, яка не мала права її відчужувати, тобто без законної правової підстави. Зазначив, що [PERSON] не могла набути право власності на квартиру, а тому і не мала права її відчужувати. Отримавши квартиру у такої особи, [PERSON] теж не набув право власності на неї. Зареєструвавши це право за собою, він став лише її володільцем, а дійсним власником квартири залишився [PERSON] , якому надалі належать всі правомочності власника. Оскільки квартира вибула з володіння позивача поза його волею, на підставі недійсного правочину, який не породжує правових наслідків для нього, зазначив, що має право витребувати належне йому майно у відповідності до положень статей 387 та 388 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідно до усталеної практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, право власності є непорушним, і втручання в нього можливе лише на підставах, прямо передбачених законом, з дотриманням принципу пропорційності. У цій справі жодна з умов такого втручання не була дотримана. А тому просить суд витребувати спірну квартиру з незаконного володіння кінцевого набувача - [PERSON] та поновити своє порушене право власності. Рух справи в суді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 червня 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про витребування майна і призначено підготовче судове засідання. Також розстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання до суду позову. Крім того, витребувано у приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Личука Тараса Володимировича належним чином завірену копію договору про задоволення вимог іпотекодержателя щодо квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за реєстраційним номером 69, виданий 18.03.2024, та копії документів на підставі, яких зазначений договір був посвідчений та у приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу, Душинської Ніни Валеріївни належним чином завірену копію договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за реєстраційним номером 1286, виданий 19.03.2024, та копії документів на підставі, яких зазначений договір був посвідчений. Ухвалою суду від 05 серпня 2024 року витребувано у слідчого управління ГУНП в Чернівецькій області (слідча Цікул К.І.): належним чином завірену копію договору про задоволення вимог іпотекодержателя щодо квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за реєстраційним номером 69, виданий 18.03.2024, та копії документів на підставі, яких зазначений договір був посвідчений та належним чином завірену копію договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за реєстраційним номером 1286, виданий 19.03.2024, та копії документів на підставі, яких зазначений договір був посвідчений. Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року [PERSON] звільнено від сплати недоплаченої ним суми судового зборуу розмірі 4491 грн. 60 коп. 23 жовтня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено її розгляд по суті. Позиція учасників справи. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача звернулась з письмовою заявою, в якій просила суд справу розглянути без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також зазначила, що докази, які підтверджують розмір понесених [PERSON] судових витрат, пов`язаних з розглядом справи будуть подані протягом п`яти днів. Відповідач [PERSON] , її представники [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, представники відповідача отримали судові повістки про виклик до суду в їх електронні кабінети. Правом на подачу відзиву відповідач не скористалась. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, представники відповідача отримали судові повістки про виклик до суду в їх електронні кабінети. Крім того, матеріали справи містять заяву [PERSON] про отримання судових повістокза допомогою SMS-повідомлень, судом направлено повістку про виклик до суду, яку доставлено відповідачу 23.05.2025 р. о 11.32 год., однак відповідач в судове засідання не з`явився. Правом на подачу відзиву відповідач не скористався. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності відповідачів суд враховує, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна під час судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. За цих обставин, суд вважає, що неявка відповідачів та їх представників не є перешкодою для розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи докази. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засіданні не з`явився, просив суд при вирішенні справи врахувати інтереси дитини. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасниківсправи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає, за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2004 року, посвідченого Лірниченко Н.М., приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області, зареєстрованим за №1790 (т.1, а.с. 14). Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року по справі №727/2968/20 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Ухвалено стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 1317462 (один мільйон триста сімнадцять тисяч чотириста шістдесят дві) грн. 55 коп., яка складається з позики в сумі 35 500 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 913150 грн., суми пені - 12600 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 328734 грн., 3% річних за період з 13.06.2017 р. по 16.03.2020 р. у розмірі - 2896,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 75 578,55 грн. Також вирішено долю судових витрат. В задоволені іншої частини вимог відмовлено (т.1, а.с. 15-16). Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року по справі №727/2968/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 12 червня 2023 року, (а.с. 25-30) рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до [PERSON] та стягнення з нього судових витрат скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Також заяву [PERSON] про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року задоволено. Допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] (т.1, а.с. 17-24). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Отже, за наявності зазначеного судового рішення, яке стосується як позивача [PERSON] , так і відповідачки [PERSON] , не підлягає доведенню той факт, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-22/2665-ПЧ від 20 червня 2022 року підпис від імені [PERSON] в розписці від 13 червня 2005 року виконаний шляхом перемальовування підпису на просвіт зі зразка підпису [PERSON] в паспорті громадянина України [PERSON] серійним номером [NUMBER] на сторінці №3. В даному випадку при суміщенні досліджуваного підпису в розписці шляхом накладання на зразок підпису [PERSON] в паспорті, було встановлено співпадіння всіх контурів. Тобто, підпис в розписці повністю накладається на підпис в паспорті, з усіма його елементами. Також на зображенні №3 додатку №1 до висновку експертизи видно 10 крапок у підписі, що свідчить про зупинення при перемальовуванні. Крім цього, вбачається тремтіння та хвилястість писального приладу. Дані обставини свідчать про технічну підробку документу шляхом перемальовування підпису на просвіт зі зразка підпису [PERSON] в паспорті. Крім того, апеляційним судом встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року у відповідності до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, до [PERSON] перейшла у власність квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,00 кв.м., в т.ч. житловою 39,90 кв.м. Про дану обставину свідчить свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02 квітня 2021 року. З вказаного свідоцтва вбачається, що раніше ця квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2004 року. Після придбання у власність спірної квартири [PERSON] 12 серпня 2021 року передав її в іпотеку [PERSON] в забезпечення виконання між ними договору позики від 12 серпня 2021 року на суму 60000 доларів США. За фактом підробки боргової розписки (договору позики) між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відкрито кримінальне провадження №12022262020000488 за ч.3 ст.190 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР (т.1, а.с. 31). [PERSON] 08.12.2023 звернувся до державного реєстратора Шевчук Н.С. із заявою № 58433142 про державну реєстрацію прав власності на квартиру [ADDRESS] . За результатами розгляду вказаної заяви №58433142 від 08.12.2023 державний реєстратор Шевчук Наталія Сергіївна 12.12.2023 року прийняла рішення №70648087 про державну реєстрацію прав власності та вчинила реєстраційну дію щодо забезпечення реалізації допущення повороту виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27.07.2020 року шляхом повернення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] на підставі постанови Чернівецького апеляційного суду №727/2968/20 від 15.09.2022; ухвали Чернівецького апеляційного суду №727/2968/20 від 16.09.2022; постанови Касаційного цивільного суд Верховного Суду №727/2968/20 від 12.06.2023, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав (т.1, а.с. 32-43). На виконання ухвали суду від 05.08.2024 року, старшим слідчим відділу СУ ГУНП а Чернівецькій області надано копії договору про задоволення вимог іпотекодержателя щодо квартири [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] , за реєстраційним номером №69, виданий 18.03.2024 (т.1, а.с. 128-137) та копії документів на підставі яких зазначений договір був посвідчений; копія договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за реєстраційним номером №1286, виданого 19.03.2024 (т.1, а.с. 141) та копії документів на підставі яких зазначений договір був посвідчений. Згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. 18.03.2024 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 152-154). Згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору дарування, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. 19.03.2024 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 167). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 11 ЦК України, встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. Вольова дія суб`єктів цивільного права характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частині першій статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же самого по собі підпису на письмовому тексті правочину, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. У даній справі, суд встановив, що підпис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.03.2024 року не належить власнику квартири [ADDRESS] - [PERSON] , а виконаний іншою особою - [PERSON] . Зазначена обставина вказує на відсутність у [PERSON] , як власника нерухомого майна, волі на укладення договору. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина 4 ст. 388 ЦК України визначає, що майно, набуте безвідплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребувано від добросовісного набувача у всіх випадках. Тобто, навіть якщо добросовісний набувач не знав і не міг знати про відсутність права відчужувати у попереднього власника, власник майна має право на його витребування. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 760/10998/18). У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 наведено правовий висновок, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). У постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19 (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що будь-який правочин є вольовою дією, а тому, перед тим як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, потрібно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. У частині першій статті 215 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі, що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Також Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Згідно з п. 1.3 Іпотечного договору (т.1, а.с. 128-137) [PERSON] (іпотекодержателю) предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] , належить на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. 02.04.2021 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. 02.04.2021 року. Однак, Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року по справі №727/2968/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 12 червня 2023 року, допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] (т.1, а.с. 17-24). Таким чином, [PERSON] не мав законних підстав укладати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.03.2024 року щодо квартири [ADDRESS] з [PERSON] , оскільки спірна квартира в той час належала [PERSON] , відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року по справі №727/2968/20, якою зокрема допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність [PERSON] спірної квартири, та право власності на яку в подальшому зареєстровано за ним 12.12.2023 року. В подальшому, [PERSON] подаровано спірну квартиру [PERSON] відповідно до договору дарування. Так, квартира вибула з володіння [PERSON] не з його волі, відповідачі не мали права відчужувати майно, а позивач залишився дійсним власником майна. Щодо пропорційності легітимної мети втручанню у право власності Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 166-168]. Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно [див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine), заява № 43768/07]. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18), пункт 100]. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зроблено висновки про те, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається, як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки на добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). Відповідач [PERSON] була обізнана з обставинами, встановленими судовими рішеннями №727/2968/20, якими встановлено, що розписка від 13 червня 2005 року була виконана шляхом перемальовування підпису та грошей у [PERSON] . [PERSON] не позичав та була обізнана про належність спірної квартири позивачу. Про сумнівний характер вчинюваних правочинів свідчить також короткий проміжок часу між вчинюваними правочинами: 18.03.2024 року - договір про задоволення вимог іпотекодержателя і на наступний день 19.03.2024 року - договір дарування. За таких обставин, суд не може вважати ні [PERSON] , ні [PERSON] добросовісними набувачами. Крім того, звертаючи увагу на безоплатність набуття [PERSON] квартири [ADDRESS] , релевантною є практика Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 26 вересня 2023 року у справі № 756/5565/21 Верховний Суд дійшов висновку, що «на останню набувачку квартири не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар з огляду на безоплатність набуття нею права власності на спірну квартиру, яка вибула з власності територіальної громади у незаконний спосіб». Верховний Суд у зазначеній справі вважав, що «витребування квартири в [PERSON] не порушує принцип пропорційності втручання у її право власності». Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 520/2294/17 також вказував, що «на останню набувачку квартири не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар з огляду на безоплатність набуття нею та попереднім власником права власності на спірну квартиру, яка вибула з власності територіальної громади у незаконний спосіб». Встановивши в межах даної справи, що спірна квартира вибула з власності позивача [PERSON] всупереч його волі шляхом неодноразового відчуження, останнє з яких відбулося за договором дарування між [PERSON] та [PERSON] , суд дійшов висновку, що вказане майно було безоплатно набуте [PERSON] від особи, яка не мала належних правових підстав для його відчуження. Враховуючи наведене, суд визнає наявними підстави для витребування квартири [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача є пропорційним втрученням в право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Висновки за результатами судового розгляду Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що спірну квартиру [ADDRESS] необхідно витребувати з володіння [PERSON] у власність [PERSON] , задовольнивши позовні вимоги. Крім того, відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Відповідно до вимог ч.7 та ч.8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Щодо судових витрат Ухвалою Шевченківського районного суду від 13 червня 2024 року [PERSON] розстрочено сплату судового збору за подання до суду позову до [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей ЧМР, про витребування майна з чужого незаконного володіння строком на чотири місяці рівними частинами, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, зобов`язавши його сплачувати судовий збір по 2245,80 грн. щомісяця. [PERSON] під час подачі позову до суду було сплачено судовий збір розмірі 1211 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією №0.0.3565919720.1 (т.1, а.с. 11). Крім того, до подання позовної заяви [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову та сплачено судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією №0.0.3552284677.1 (т.1, а.с. 75). Також згідно з платіжними інструкціями №C024-8T4B-7X4A-6T69 від 24.06.2024 (т.1, а.с. 97) та № E5X6-K5T6-EA1X-T044 від 09.08.2024 року (т.1, а.с. 126) на виконання ухвали Шевченківського районного суду від 13 червня 2024 року [PERSON] було сплачено судовий збір по 2245 грн. 80 коп., що загалом становить 4491 грн. 60 коп. В загальному [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 6308,40 грн., що підлягає стягненню з відповідачів по 3154,20 грн. з кожного. Як роз`яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Позивачем під час розгляду справи надано доказ, який підтверджує підставу для звільнення його від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Суд ухвалою від 23 жовтня 2024 року звільнив [PERSON] від сплати недоплаченої ним суми судового збору у розмірі 4491 грн. 60 коп. У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідачів необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі по 2245, 80 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved