Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 11 березня 2025 року представник [PERSON] адвокат Шептак А.І. звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання за позивачем у порядку набувальної давності права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.\~1, 2). В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] адвокат Шептак А.І. зазначила, що з 19 грудня 1989 року позивач проживає та зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , яка на даний час знаходиться на балансі ОСББ «Білий дім 2018». Адвокат вказує, що у відповіді Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації №\~2 від 06 лютого 2025 року, будинок [ADDRESS] , на підставі рішення Великоберезовицької селищної ради народних депутатів №\~20 від 30 березня 1994 року зареєстрована за агрофірмою «Поділля», яка і є власником цієї квартири. Представник позивача звертає увагу, що у оспорюваній квартирі зареєстровані сини позивачки та її племінник: [PERSON] (реєстрація 2006 року), [PERSON] (реєстрація 1998\~року) та [PERSON] (реєстрація 13 березня 2013 року). Рішенням зборів уповноважених агрофірми «Поділля» №\~5 від 12 листопада 1994 року погоджено провести продаж житла належного агрофірмі по пільгових цінах, пропорційно балансовій вартості з врахуванням росту оплати на 01 січня 1994 року до рівня 1990 року (ріст у 7\~270 разів) громадянам, які в них проживають. На виконання вказаного рішення оформлено акт про продаж квартири [ADDRESS] , що належить агрофірмі «Поділля», [PERSON] за ціною 64\~627\~000 карбованців. У позовній заяві зазначено, що у 1996 році позивач звернулася до голови Тернопільської облдержадміністрації із заявою про видачу їй дивідендів. 15 листопада 1996 року (вих. №\~367) на вказану заяву начальником управління сільського господарства Тернопільської облдержадміністрації була надана відповідь, в якій зафіксовано факт праці [PERSON] в будівельній бригаді агрофірми «Поділля» і вихід на пенсію по другій групі інвалідності 06 червня 1994 року, а також повідомлено, що належний їй майновий пай у сумі 76\~448\~000 карбованців зараховано в оплату за приватизовану нею квартиру, виділеною агрофірмою «Поділля». Крім того, факт праці останньої у вказаній фірмі у період з 16 червня 1989 року до 28 грудня 1994 року, підтверджує її трудова книжка. Згідно довідки №\~231 від 13 травня 1995 року, балансова вартість квартири, яку купувала [PERSON] після індексації житлового фонду станом на 01 січня 1995\~року становила 279\~620 карбованців, сума фізичного зносу 20\~171 карбованець, остаточна вартість 259\~449\~000 карбованців. Адвокат зазначає, що агрофірма «Поділля» ліквідована (25\~серпня 2008 року), оспорювана квартира не перебуває на балансі Великоберезовицької селищної ради, є безхазяйною річчю, тобто, не має власника. Згідно відповіді Тернопільського районного БТІ №\~469 від 17 грудня 2024 року, позивачка не зверталася з метою реєстрацію права власності на квартиру; після отримання інформації про зарахування її майнового паю в рахунок вартості квартири остання вважала, що повністю розрахувалася за житло. Стосовно належності документів і з приводу відповідного оформлення права власності на цю квартиру вважала, що може здійснити дії щодо реєстрації квартири у будь-який час лише на підставі наявних у неї документів. Представник позивача стверджує, що інших документів, які б засвідчували належність [PERSON] вказаної квартири у неї немає, а 23 вересня 2024 року вона звернулася до державного реєстратора з метою реєстрації за собою права власності на оспорювану квартиру, однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно №\~75262531 від 27 вересня 2024\~року їй було відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо квартири. Адвокат наголошує на тому, що позивач продовжує проживати у цій квартирі, добросовісно, безперешкодно, відкрито більш як 29 років користується цим нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, сплачує комунальні послуги (рахунки відкриті на її ім`я) та несе інші витрати, які потребує домоволодіння. Таким чином, наявні правові підстави для набуття права власності на цю квартиру. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідач Великоберезовицька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не скористалося. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025\~року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.\~101). Протокольною ухвалою від 15 квітня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті (а.с.\~35). Представник позивача [PERSON] адвокат Шептак А.І. позов підтримала у повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач Великоберезовицька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області подав заяву про розгляд справи без участі відповідача, проти задоволення позовних вимог не заперечив (а.с.\~29, 30). Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до трудової книжки [PERSON] з 16 червня 1989 року по 28 грудня 1994\~року вона працювала у агрофірмі «Поділля» в будівельній бригаді (а.с.\~19, 20). Протоколом №\~5 зборів уповноважених агрофірми «Поділля» від 12 листопада 1994 року було частково змінено рішення зборів від 18 травня 1994 року (а.с.7 зворотня сторона 8). Актом від 12 листопада 1994 року, який затверджений правлінням агрофірми «Поділля», проведено оцінку квартири, що належить агрофірмі «Поділля» однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальна площа 33,5 кв.м., житлова\~ 19,4 кв.м., балансова вартість становить 12\~116 карбованців, знос\~% 674 карбованців, продажна ціна 64\~627\~000 карбованців. Домоволодіння продається [PERSON] згідно рішення зборів уповноважених №\~5 від 12 листопада 1994 року (а.с.\~9). Відповідно до довідки виданої правлінням агрофірми «Поділля» №\~231 від 13 травня 1995\~року балансова вартість квартири [ADDRESS] після індексації житлового фонду на 01 січня 1995 року, яку купує [PERSON] становить 279\~620 карбованців. Сума фізичного зносу 20\~171 карбованець. Остаточна вартість 259\~449 карбованців (а.с.\~10). Згідно з відповіддю №\~367 від 15 листопада 1996 року майновий пай, виданий позивачу, у сумі 76\~448\~000 карбованців зарахований в оплату за приватизовану квартиру, виділену агрофірмою «Поділля» (а.с.\~11). У довідці виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради №\~1032 від 21 серпня 2024 року вказано, що зареєстровані і проживають за адресою: [ADDRESS] : 1) [PERSON] , дата реєстрації 19 грудня 1989 року; 2) [PERSON] , дата реєстрації 21 липня 2006 року; 3) [PERSON] , дата реєстрації 24 лютого 1998 року; 4) [PERSON] , дата реєстрації 13 березня 2013 року (а.с.\~6). 23 вересня 2024 року [PERSON] звернулася із заявою про державну реєстрацію прав, реєстраційний номер заяви 63076634 (а.с.\~5). Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №\~75262531 від 27 вересня 2024 року відмовлено [PERSON] у проведенні реєстраційних дій за заявою, у зв`язку з поданими документами, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с.\~4). Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості №\~201-20241114-0008749077 від 14 листопада 2024 року оціночна вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 1\~247\~415,48 гривень (а.с.\~12, 13). Згідно відповіді Головного управління статистики у Тернопільській області «Про надання відомостей з ЄДРПОУ» №\~02.1-05/1761 від 04 грудня 2024 року, колективне підприємство товариство власників «Поділля» ліквідовано 25 січня 2008 року, номер запису 16511120013000045 (а.с.16). Як зазначено у відповіді Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації №\~469 від 17 грудня 2024 року, що за матеріалами бюро станом на 01 січня 2013\~року державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не проведена (а.с.14). У відповіді архівного відділу Тернопільської районної військової адміністрації №\~04-04/06 від 07 січня 2025 року вказано, що в документах архівного фонду інформації про майновий пай, який належав [PERSON] немає; матеріали, які підтверджують факт зарахування вказаного майнового паю, а саме його грошового виразу, в оплату квартири виділеної [PERSON] агрофірмою «Поділля» в архівний відділ не надходили (а.с.\~7). Відповіддю Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації №\~25 від 06 лютого 2025 року повідомило про те, що згідно матеріалів бюро 02 січня 1995 року була проведена реєстрація житлового будинку [ADDRESS] за агрофірмою «Поділля» на підставі рішення Великоберезовицької селищної ради народних депутатів №\~20 від 30 березня 1994 року та записано в реєстрову книгу №\~1 за реєстром №\~76 (а.с.\~15). Як вбачається з квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг [PERSON] сплачує за надані послуги (а.с.\~17, 18). Як зазначено у відповіді Великоберезовицької селищної ради №\~356 від 05 березня 2025\~року, що будинок [ADDRESS] не перебуває на балансі Великоберезовицької селищної ради (а.с.\~21). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша); право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (частина третя); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (частина п`ята); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома). Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вказано в частині першій статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, а згідно частини другої цієї статті, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №\~5 при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Велика Палата Верховного суду у пункті 43 постанови від 14 травня 2019 року (справа №\~910/17274/17) вказала, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). У цій постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено, що відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України 2003 року); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України 2003 року). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (пункти 50 54). Згідно пункту 8 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України правила статті 344 ЦК\~України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. У пункті 11 вказаної Постанови визначено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК\~України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту\~8 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (пункт 11 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07\~лютого 2014 року № 5). Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №\~5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнішньому володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивач із 1994 року відкрито, безперервно володіє спірною квартирою, поводячись із нею як власник. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем зазначеною квартирою, власник якої відсутній. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року (справа №\~201/12550/16-ц) зазначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульне володіння визначено як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до правової позиції, сформульованої у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року (справа №\~552/1354/18), володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідач у поданій до суду заяві не висловився про наявність заперечень стосовно задоволення позовних вимог. За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно володів нерухомим майном, власник якого невідомий і продовжує відкрито, безперервно володіти квартирою за адресою: [ADDRESS] , поводячись як власник, починаючи з 1994 року, тобто більше двадцяти дев`яти років та набув право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі частини першої статті 344 ЦК України. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем доведено наявність сукупності обставин необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме її добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, на даний час більше двадцяти дев`яти років, що підтверджується матеріалами справи, відповідачем не надано належних доказів на спростування зазначених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до\~частини першої,\~пункту 1\~частини другої\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову\~ на відповідача. Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідача, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю, що підтверджується випискою із акта огляду МСЕК серія ТЕР №\~156615, [PERSON] має другу групу інвалідності, загальне захворювання, довічно, таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід віднести на рахунок держави у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved