Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

05.12.2024 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю з Вільнянського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] в особі представника адвоката Вишнякової Н.В. до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позов обґрунтований таким. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.06.2016 року по справі № 314/3019/16-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 000 000,00 грн. основного боргу, 637 000,00 грн. інфляційного збільшення, 3% річних в сумі 135 920,00 грн., плату за користування коштами в сумі 517 200,00 грн., а всього 2 290 120,00 грн. Рішення обґрунтовано тим, що 12.04.2007 року та 12.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договори позики на загальну суму 1 000\~000,00 грн., яка повернута не була. Позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та порядку встановленому в договорі, чого зроблено не було. На виконання рішення суду було видано виконавчий лист № 314/3019/16-ц. Вільнянським ВДВС відкрите виконавче провадження № 51813049 за виконавчим листом, виданим Вільнянським районним судом Запорізької області від 14.07.2016 року № 314/3019/16-ц. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05.11.2021 року клопотання [PERSON] (брата боржника, який виступав третьою особою у справі № 314/3019/16-ц) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення задоволено, відкрито апеляційне провадження. 21.09.2022 року Запорізьким апеляційним судом винесено постанову, якою рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.06.2016 року у справі № 314/3019/16-ц скасовано, відмовлено в позові у повному обсязі. Виконавче провадження № 51813049, яке було відкрито за виконавчим листом, виданим Вільнянським районним судом Запорізької області від 14.07.2016 року № 314/3019/16-ц, було закінчено державним виконавцем Вільнянського ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції постановою від 11.10.2022 року, оригінал виконавчого документа надіслано до органу, що його видав. Згідно з даною постановою, залишок нестягнутого боргу складає 2 264\~608 грн. 11 коп., залишок нестягнутого виконавчого збору 225\~228 грн. 88 коп. Постановою Верховного Суду від 05.04.2023 року касаційну скаргу [PERSON] , задоволено частково. Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05.11.2021 року в частині поновлення [PERSON] строку на апеляційне оскарження, ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26.11.2021 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] , постанову Запорізького апеляційного суду від 21.09.2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18.05.2023 року відмовлено [PERSON] у відкритті апеляційного провадження за його скаргою на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.06.2016 року у справі № 314/3019/16-ц. Таким чином, на даний момент, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.06.2016 року у справі № 314/3019/16-ц є остаточним рішенням у справі, яке набрало законної чинності, але є невиконаним. Вільнянський районний суд Запорізької області видав виконавчий лист від 31.07.2023 року у справі № 314/3019/16-ц та виконавче провадження було відкрито знову (з новим номером № 72574384 постанова державного виконавця від 21.08.2023 року). Крім того, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 21.06.2023 року № 314/1927/21 задоволено заяву [PERSON] та стягнуто з [PERSON] 3% річних (90 000,00 грн.), інфляційних втрат (195\~665 грн. 91 коп.), нарахованих на суму несплаченої основної заборгованості за рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.06.2016 року по справі № 314/3019/16-ц за період з 06.05.2018 року по 05.05.2021 року. Відкрито виконавче провадження № 72414253 (на суму 285\~665 грн. 91 коп.) В подальшому державним виконавцем об`єднані всі названі виконавчі провадження в одне зведене № 72490876. Відповідно до листа державного виконавця від 25.10.2024 року, за вказаним зведеним виконавчим провадженням боржником [PERSON] у березні 2024 року сплачено 1\~000,00 грн., яку згідно з розпорядженням державного виконавця першочергово було перераховано на витрати зведеного виконавчого провадження. Станом на 25.10.2024 року сума боргу за зведеним виконавчим провадженням № 72490875 становить 2 587\~532 грн. 61 коп. Враховуючи зазначене, позивач просить суд: -\~стягнути з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~суму 120\~565\~грн.\~03\~коп.,\~що складається\~з 3%\~річних в\~розмірі 24\~164\~грн.\~38\~коп.\~(період\~з 06.05.2021\~року по\~23.02.2022\~року)\~та інфляційних\~втрат в\~розмірі 96\~400\~грн.\~92\~коп. (період з 06.05.2021 року по 23.02.2022 року), всього 120\~565 грн. 30 коп. - судові \~ \~ \~ \~витрати стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 06.12.2024 року було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Встановлено строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву. 14.03.2025 року відповідач, скориставшись своїм правом, через свого представника адвоката Тивоненка Д.Р. через систему «Електронний суд» надав суду відзив на позовну заяву, згідно з яким, він категорично заперечує проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 21.06.2023 року у справі № 314/1927/21, було стягнуто з відповідача на користь позивача, зокрема, заборгованість у розмірі 285 665 грн. 91 коп., яка складається з 3% річних в розмірі 90 000,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 195\~665 грн. 91 коп. Зауважуємо, що основна сума заборгованості складає 1 000 000,00 грн. Тобто, наведені вище інфляційні втрати та 3% річних були нараховані позивачем на основну суму заборгованості, а саме на 1 000 000,00 грн. У вказаній позовній заяві, позивач просить, зокрема, стягнути з відповідача суму інфляційних втрат нараховану не на основний розмір заборгованості, який становить 1 000 000,00 грн., а на розмір заборгованості в сумі 1 195\~665 грн. 91 коп., який складається з 1 000 000,00 грн. основної заборгованості та 195\~665 грн. 91 коп. інфляційних втрат, стягнутих за вказаним вище рішенням суду з відповідача. Тобто, позивач у наявному розрахунку інфляційних втрат у позовній заяві, нарахував інфляційні втрати на інфляційні втрати, що очевидно є безпідставним та необґрунтованим Враховуючи положення ст. ст. 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається правомірне нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, вважаємо безпідставними твердження позивача про те, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Також, представником відповідача надано контррозрахунок. 3% річних нараховуються позивачем у період з 06.05.2021 року по 23.02.2022 року. Вказані 3 % річних мають нараховуватися позивачем на прострочену суму основного боргу 1 000\~000,00 грн. Сума основного боргу (СПП), 1 000 000,00 грн., період прострочення з 06.05.2021 року по 23.02.2022 року, кількість днів прострочення (КДП) 294, сума 3 % річних, 24\~164 грн. 38 коп. Сума 3 % річних в таблиці вирахувана за формулою: (СПП х 3 х КДП) : 365 і 100 = Сума процентів, де: СПП сума простроченого грошового зобов`язання; 3 ставка процентів; КДП кількість днів прострочення. Таким чином, 3% річних, нарахованих на розмір заборгованості, становлять 24\~164 грн. 38 коп. Сума інфляційних втрат в таблиці розрахована за формулою: (СПП х СІ) СПП = Сума інфляційних втрат, де: СПП сума простроченого грошового зобов`язання; СІ сукупний індекс інфляції, що розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період, за який нараховується інфляційні втрати. Сума основного боргу 1 000\~000,00 грн., період прострочення суми основного боргу з 06.05.2021 року по 23.02.2022 року (період за який визначається сукупний індекс інфляції та нараховуються інфляційні втрати), сукупний індекс інфляції 108,063%, розрахунок втрат від інфляції 1 000 000,00 грн. х 108,063% 1 000 000,00 грн. = 80 630,00 грн. Таким чином, сума втрат від інфляції, нарахована на розмір заборгованості, становить 80 630,00 грн. Крім того, зазначено орієнтовний розмір судових витрат 33\~000,00 грн., до складу яких входить витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12\~000,00 грн. 18.03.2025 року ухвалою суду підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. 28.04.2025 року представником позивача через систему «Електронний суд» подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами по справі, яка мотивована тим, що витрати на оплату послуг адвоката у даній справі не є співмірними із складністю справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів та їх обсягом. У судовому засіданні представник позивача адвокат Вишнякова Н.В. надала свої пояснення з приводу позовних вимог згідно з якими, позивач вважає, що стягнення інфляційних витрат та 3% річних з відповідача є належний та ефективний спосіб захисту майнових прав та інтересів позивача. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.06.2016 року наразі не виконано. Просить позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Тивоненко Д.Р. просив суд відмовити позивачу у позові з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, також просив суд звернути увагу, що у відзиві надано контррозрахунок інфляційних витрат та 3% річних. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Положеннями ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У ст. 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.06.2016 року по справі № 314/3019/16-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 000 000,00 грн. основного боргу, 637 000,00 грн. інфляційного збільшення, 3% річних в сумі 135 920,00 грн., плату за користування коштами в сумі 517 200,00 грн., а всього 2 290 120,00 грн. Рішення обґрунтовано тим, що 12.04.2007 року та 12.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договори позики на загальну суму 1 000 000,00 грн., яка повернута не була. На даний момент рішення суду набуло законної сили, проте воно не виконано. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 06.05.2021 року по 23.02.2022 року. При цьому, також зазначено, що згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, а тому вимога згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем нарахована до 23.02.2022 року. Так, за змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України). Частиною першою ст. 510 ЦК України визначено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому, ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Частиною першою ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання згідно з рішенням суду про стягнення боргу, у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Також слід зазначити, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах ВП ВС від 1906.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Крім того, ВС в постанові від 01.07.2020 року у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148св18, зроблено аналогічний висновок щодо ідентичних правовідносин (такого ж спору). Крім того, Верховним Судом в постанові від 27.08.2020 року у справі № 638/9285/19 (провадження № 61-3446св20) роз`яснено, що передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При цьому, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Аналогічні за змістом висновки щодо розрахунку індексу інфляції наведені в постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року в справі № 924/532/19. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі ст. 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу. Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 року справі № 601/2120/17. Також слід зазначити, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строку розрахунків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018 року, справа № 910/11249/17. Таким чином, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів згідно рішення суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України. Перевіривши розрахунок позивача щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що основною сумою для подальшого нарахування позивачем прийнято 1 195\~665 грн. 91 коп., яка включає: 1\~000\~000,00 грн. основну суму боргу, 195\~665 грн. 91 коп. інфляційні витрати за рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 21.06.2023 року, проте стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України обраховується з основної суми боргу, що у даній справі є 1 000 000,00 грн. Отже, в цій частині заперечення представника відповідача суд приймає до уваги, та вважає наданий контр розрахунок вірним. Розмір простроченого, невиконаного зобов`язання становить 1 000 000,00 грн. Розмір 3% річних за вказаний період прострочення (294 днів) становить 24\~164 грн. 38 коп. із розрахунку: 1 000 000,00 грн. х 3% х 294 днів /365 днів. Розрахунок інфляційних втрат здійснюється з урахуванням Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078, і їх розмір становить 80 630,00 грн. із розрахунку: 1\~000 000,00 грн. х 108,063% 1\~000 000,00 грн., де 108,063% сукупний індекс інфляції за вказаний період прострочення, визначений шляхом множення помісячних індексів за відповідний період, поділений на 100. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в сумі 24\~164 грн. 38 коп. та інфляційні втрати в сумі 80 630,00 грн. Розглянувши вимоги відповідача про стягнення з позивача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12\~000,00 грн., суд дійшов до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з такого. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката,несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Частиною четвертою ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідач просить стягнути з [PERSON] на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн. На підтвердження надання правової допомоги, відповідачем надано: договір № 19/07 про надання правової допомоги від 19.07.2021 року, перелік та вартість послуг за договором від 12.03.2025 року, акт № 5 від 13.03.2025 року на суму 12\~000,00 грн. (консультація 3\~000,00 грн., складання відзиву 5\~000,00 грн., підготовка до подачі відзиву через систему «Електронний суд» 2\~000,00 грн., представництво клієнта у суді 2\~000,00 грн.), ордер серії АР № 1223606 від 18.02.2025 року. Розглянувши надані відповідачем документи, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд виходить з того, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи, докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, а також обсяг виконаних адвокатом робіт (фактично представником відповідача складено відзив, адвокат знайомився з матеріалами справи, по справі було два судових засідання), суд,

Outcome: partial