Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у\~справах дітей\~Бориславської міської\~ради. Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2020 року позивач уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований у Трускавецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У шлюбі у нас народився син: [PERSON] , [INFO] , Стосунки переросли у постійні конфлікти та сварки, що впливає на психологічний стан дитини. Сторони не знаходять точок дотику в жодному питанні. Дружина\~у лютому\~2024\~року\~після чергового\~конфлікту переїхала\~до своїх\~батьків у\~м.\~Трускавець.\~Домовилися,\~що син\~продовжуватиме відвідувати\~дошкільний заклад\~у м.Бориславі,\~щоб не\~травмувати його.\~Всілякі суб?єктивні\~причини ще\~більше загострили\~конфлікти в\~сім?ї,\~що призвело\~до повного\~припинення шлюбних\~стосунків з\~весни\~2024\~року.\~Відповідачка знайшла\~роботу у\~Трускавці і\~перестала приїжджати\~додому навіть\~у вихідні.\~Позивачу стало\~відомо,\~що його\~дружина хоче\~виїжджати на\~роботу за\~кордон у\~ [PERSON] .\~Позивач хвилюється,\~що вона\~забере з\~собою їхнього\~сина,\~не запитуючи\~думку позивача.\~Поки що\~подружжя домовилося,\~що дитина\~залишається з\~позивачем,\~але він\~хоче цей\~факт юридично\~зафіксувати.\~Крім того\~позивачу стало\~відомо,\~що у\~дружини з?явився\~інший чоловік. Позивач вважає,\~що вони\~з дружиною\~стали чужими\~людьми і\~впевнений,\~що подальше сумісне\~життя і\~збереження сім?ї\~є неможливим. Позивач вважає,\~що надання\~строку на\~примирення не\~виправить стан\~шлюбних відносин,\~оскільки вказані\~вище обставини\~продовжуються протягом\~тривалого часу,\~а спроби\~примирення між\~ними в\~минулому не\~принесли жодних\~результатів.\~Тому,\~це лише погіршить\~стан відносин\~з відповідачем\~та продовжить\~їх перебіг\~в часі. Просить розірвати шлюб укладений з [PERSON] , встановити що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину [PERSON] . Ухвалою суду від 15 травня 2025 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Проведення судового засідання призначено на 23 травня 2025 року. Ухвалою суду від 11 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився однак його представник адвокат Потічна Н.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задоволити їх. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позовних вимог, так як на даний момент вона проживає окремо, а дитина знаходяться на утриманні та проживає разом з позивачем.\~ Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, на адресу суду подала заяву про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей виконавчого комітету Бориславської міської ради. Позовні вимоги визнають та підтримують. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони 15 лютого 2020 року зареєстрували шлюб у Трускавецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 26, що стверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим 15 лютого 2020 року. В період\~шлюбу у\~ [PERSON] \~та [PERSON] народилась дитина [PERSON] ,\~ [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження видане 23 жовтня 2020 року Бориславським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів), серія [NUMBER] . Як вбачається з позовної заяви, шлюбні відносини припинені, разом не проживають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, яка не бажає зберегти шлюб. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України). Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що\~\~шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено,\~\~що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні\~\~уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу,\~\~повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу,\~\~враховувати наявність малолітньої дитини,\~\~дитини-інваліда та інші обставини\~\~ життя подружжя,\~\~забезпечувати участь у судовому засіданні,\~\~як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Частиною 3, 4\~ст. 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 3\~ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи, що шлюб між сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить\~ інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо розірвання шлюбу є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, судом взято до уваги той факт, що як вбачається з Акту обстеження умов проживання, що виданий Службою у справах дітей виконавчого комітету Бориславської міської ради, проведено обстеження та складено акт обстеження умов проживання у будинку за адресою [ADDRESS] , яким встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (син) проживають за вказаною адресою. Дитина забезпечена всім необхідним, є все необхідне для повноцінного розвитку та виховання. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між вирішуватися судом. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свогю матір`ю, отже, правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю відсутні. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. У судовому засіданні з`ясовано та не заперечується і матір`ю дітей, що [PERSON] проживає разом з дитиною [PERSON] , який самостійно займається їх вихованням та утриманням, що у свою чергу також підтверджує здійснення батьком самостійного виховання неповнолітніх дітей та їх перебування на повному фінансовому утриманні батька. Також [PERSON] є приватним підприємцем, має стабільний дохід. Згідно ч. 1ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 315 ЦПК Українисуд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У відповідності до ч. 2ст. 315 ЦПК Україниу судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що дана справа не пов`язана з вирішенням спору про право. Беззаперечно встановлено, що позивач самостійно виховує та утримує сина [PERSON] , [INFO] , а тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved