Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

18.03.2024 до Ленінського районного суду м. Полтави надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Колесніков Володимир Олександрович, до [PERSON] , в якому позивач просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (номер об`єкта в РПВН 29871090, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 55244253101). В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що [PERSON] та [PERSON] 18.05.2018 зареєстрували шлюб в м. Полтаві, про що зроблений актовий запис № 578. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . На протязі останнього часу сімейне життя поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. [PERSON] 04.03.2024 звернулася до Ленінського районного суду м. Полтави з позовною заявою про розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі, а саме 15.08.2018, сторонами придбана квартира [ADDRESS] . Квартира складається з трьох кімнат та інших приміщень, житловою площею 38,6 кв.м., загальною площею 64,4 кв.м. Придбання квартири підтверджується договором купівлі-продажу від 15.08.2018 серії ННІ 659046, який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2737. Покупець [PERSON] діяв зі згоди дружини [PERSON] на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. за реєстровим номером 2736. Згідно Звіту про оцінку майна трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 05.03.2024, виконаного ФОП [PERSON] , кваліфікаційне свідоцтво оцінювача від 21.05.2011 МФ № 7885, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача від 18.01.2023 МФ № 8507-ПК, свідоцтво про реєстрацію в ДРО від 24.06.2011 № 8796, ринкова вартість об`єкта оцінки 1 992 900,00 гривень, вартість однієї другої частини квартири 996 450,00 грн. Позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Окрім того, позивач фактично проживає окремо від відповідача, не зареєстрована в спірній квартирі, через перепони, які чинить відповідач, не має доступу до об`єкту нерухомості коли відповідач в ній знаходиться. Оскільки, майно придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за позивачем однієї другої частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 20.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 08.04.2024 відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Вказує, що не надано доказів того, що позивач звертався до нього з питання розподілу спільного майна подружжя, а він проігнорував її звернення або ж залишив без задоволення чи намагався оспорити її право на майно в судовому порядку, тож і підстав для звернення до суду з даною позовною заявою [PERSON] не мала. Відсутні докази в підтвердження того, що він порушив, не визнав або оспорив цивільне право [PERSON] , а саме право на її частину нерухомого майна, яке було дійсно придбано ним в шлюбі, проте не за спільні кошти, а за грошову суму, яка перебувала у його володінні. Зазначив, що пропонував врегулювати всі спірні питання, які між ними виникають в мирним спосіб. Звіт про оцінку майна виконано ФОП [PERSON] з грубим порушенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Статтею 11 даного Закону чітко передбачено, що замовниками оцінки манна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням його ж власника. Він є власником квартири і жодних осіб не уповноважував замовляти звіти про оцінку його майна. Звіт наданий стороною позивача не можна вважати допустимим та належним доказом, і це також стосується копії договору купівлі-продажу квартири, який було надано стороною позивача в додатку до позову, адже оригінал вказаного документа знаходився та знаходиться в нього, і з цього виходить, що позивач отримала вказану копію договору в протиправний спосіб, та приєднала його копію до позовної заяви. Спірне нерухоме майно придбане ним 15.08.2018 і на той момент шлюб між сторонами вже дійсно було зареєстровано, а саме реєстрація шлюбу відбулася 18.05.2018, тобто квартира була придбана ним менш ніж через три місяці після реєстрації шлюбу. Зазначає, що пошук житла, він та його мати розпочали ще до реєстрації шлюбу, адже в нього та його рідних (мами та сестри) була давня мета, щоб вони мали своє житло та проживали не в орендованій квартирі, а в своєму житлі. За менш ніж три місяці перебування у шлюбі, вони не могли накопичити разом з позивачем грошову суму для придбання квартири, тим більше, що позивач не мала жодних доходів, принаймні на той час. Всі кошти, які були передані ним продавцю квартири були у його володінні, тобто належали йому, зокрема не тільки завдяки його офіційним заробіткам, а й відповідним перерахуванням мами на його банківську картку, а також надання відповідної готівки для придбання квартири, про що позивачу було відомо. Вимоги щодо стягнення судового збору та витрат позивача на правову допомогу не підлягають стягненню, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Стороною позивача не надано доказів, що вона дійсно понесла витрати на правову допомогу, у звіті виконаних адвокатом робіт не зазначено, скільки часу було витрачено представником позивача на юридичні дії, наприклад на підготовку та подання позовної заяви. 15.04.2024 представником позивача [PERSON] - адвокатом Колесніковим В.О. подано відповідь на відзив, яка сформована 14.04.2024 в системі «Електронний суд», в якому представник позивача вказує обставини викладені у позовній заяві та зазначає, що обставини викладені у відзиві не спростовують обставин викладених у позові. Позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Позивач фактично проживає окремо від відповідача, не зареєстрована в спірній квартирі із-за перепон, які чинить відповідач, не має доступу до об`єкту нерухомості коли відповідач в ній знаходиться, що і є порушенням прав та законних інтересів позивача, які підлягають захисту в судовому порядку. Відповідач фактично зазначає у відзиві про те, що він не порушує, визнає та не оспорює право позивача на частину майна. Зазначив про готовність розглянути письмові пропозиції відповідача для мирного врегулювання спору. Звіт про оцінку майна виконаний з дотриманням вимог чинного законодавства України та не є предметом даного спору, а тому не потребує дослідження. Вказав, що майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності та позивач має всі законні підстави для замовлення Звіту про оцінку. Відповідач стверджує, що квартира придбана за кошти його офіційного заробітку й перерахувань мами. До відзиву долучено довідку АТ КБ ПриватБанк від 02.04.2024 року за № ОО0VJ36R9UFV19TE (виписка по рахунку за період 01.01.2011-31.12.2018) про отримання ним грошових переказів на загальну суму 6000,00 EUR. Згідно довідки № 92/1 від 04.04.2024 року виданою ТОВ «Полтавська бурова компанія» [PERSON] за період з 01.08.2014 року по 31.08.2018 року отримав заробітну плату в розмірі 491 506,32 грн. (491 506,32 грн./48міс=10 239,71 грн. в міс.). При цьому, відповідач не зазначає, що він перебував у зареєстрованому шлюбі (зареєстрований 11 листопада 2012 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 221 свідоцтво серії [NUMBER] ), який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11.07.2017 року справа № 553/1261/17. Відповідач не зазначає про те, що згідно судового наказу Ленінського районного суду м. Полтави від 28.11.2017 року по справі № 553/2796/17 він сплачує аліменти щомісячно на утримання доньки в у розмірі 1/4 частини доходу платника аліментів, щомісячно, починаючи з 26 жовтня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. Вважає, що вищевказані докази подані відповідачем є неналежними, оскільки в дані періоди відповідач знаходився у зареєстрованому шлюбі та враховуючи суми та періодичність платежів (переказів та виплат заробітної плати) можна прийти до висновку, що кошти витрачалися на утримання попередньої родини, що свідчить про неможливість накопичення суми для придбання квартири. Довідка АТ КБ ПриватБанк за № QS5AMP67HJOMMURB від 04.04.2024 року (виписка за період 01.09.2018-31.03.2024) також не може бути підтвердженням, що кошти отримані відповідачем в цей період, були використані для придбання нерухомості, оскільки дані перекази були здійсненні після придбання спірної нерухомості. Відповідачем не доведено жодним належним та допустимим доказом, що квартира придбана за його особисті кошти, що ще раз підтверджує обґрунтованість позовних вимог. Щодо витрат на правничу допомогу вказує, що представництво інтересів позивача у даній справі здійснюється адвокатом Колесніковим В.О. на підставі договору про надання правничої допомоги 07/03 від 07.03.2024, укладеного між адвокатом Колесніковим В.О. та позивачем. Розмір та порядок оплати правової допомоги визначений та узгоджений сторонами пунктом 4 вищевказаного договору. Гонорар за надання правничої (правової) допомоги за вказаним договором становить 5 000,00 грн. В підтвердження отримання правової допомоги наданої позивачу адвокатом до матеріалів справи долучено копію звіту про виконані адвокатом роботи (надані послуги) № 01-07/03, копію квитанції на оплату виконаних адвокатом робіт на суму 5 000,00 грн. та ордер. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 17.04.2024 відповідачем [PERSON] подано до суду заперечення на відповідь на відзив, яке є аналогічним за змістом до відзиву на позовну заяву, в якій відповідач додатково зазначає про те, що з думкою позивача про начебто визнання ним позову не може погодитися, адже позивач з фінансової точки зору не має жодного відношення до спірної квартири, але готовий вислухати пропозиції сторони позивача щодо мирного врегулювання спору. Додатково уточнив, що не мав наміру ігнорувати отримання листів від сторони позивача. Про позов дізнався із застосунку «Дія», коли в поштовій скринці виявив повідомлення одразу звернувся до відділення пошти, але лист вже був повернутий. Шлюб та спільне проживання з його попередньою дружиною тривало до 29.08.2017. Водночас, шлюб з позивачем був зареєстрований 18.05.2018, отже вони не проживали тривалий час разом і тим більше не збирали спільні кошти, так як позивач взагалі не працювала. Погоджується, що певний період часу до придбання квартири утримував сім`ю, однак це не означає, що він не міг накопичувати кошти на квартиру. Сплата ним аліментів на утримання дитини від першого шлюбу з лютого 2018 року не має відношення до придбання квартири. Наголошує, що не проводив жодних протиправних дій щодо позивача. Він та його матір завжди були готові до діалогу, але позивач та її сторона не були готові до цього. Грошові перекази від матері він отримував достатньо довгий період, зокрема й під час шлюбу з позивачем, що підтверджує надання їх сім`ї зі сторони його матері суттєвої грошової допомоги. Вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як вони є безпідставними, адже квартира була придбана за належні йому кошти, так як він накопичив всі необхідні грошові суми, а також мати допомагала в цьому питанні. В судовому засідання 14.05.2024 постановлено ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про задоволення клопотання відповідача [PERSON] про виклик для допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , а також визнано явку позивача [PERSON] обов`язковою в судове засідання для з`ясування питання, щодо згоди бути допитаною в якості свідка відповідно до вимог ст. 234 ЦПК України. 28.05.2024 позивач [PERSON] надала згоду на допит в якості свідка. В судовому засідання 28.05.2024 постановлено ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про задоволення клопотання про допит в якості свідка позивача, а також задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Кобрися О.М. про виклик для допиту в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 28.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 15.10.2024 представником позивача [PERSON] - адвокатом Колесніковим В.О. подано додаткові пояснення, які сформовані 15.10.2024 в системі «Електронний суд», в яких представник вказує, що придбання квартири підтверджується договором купівлі-продажу від 15.08.2018 року серії ННІ 659046, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2737. Покупець [PERSON] , діяв зі згоди дружини [PERSON] на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., за реєстровим номером 2736. Посилання відповідача на те, що квартира була придбана менш ніж за три місяці перебування у шлюбі і за цей час вони б не могли зібрати кошти на придбання нерухомості, що на думку відповідача, свідчить про те, що квартира є його особистою власністю, оскільки начебто придбана за його особисті кошти, не відповідає дійсності. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Заслухавши пояснення свідка [PERSON] та враховуючи наявність у матеріалах справи довідок з банківських установ, які залучені відповідачем до матеріалів справи на підтвердження допомоги матері відповідача, вважає за необхідне, на підтвердження слів [PERSON] щодо можливості надати допомогу доньці в придбанні нерухомості, долучити до матеріалів справи довідки про доходи [PERSON] . Право спільного майна подружжя не спростовується поясненнями свідків, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Посилається на постанову Верховного Суду від 03.09.2024 року, справа № 523/6344/21; провадження № 61-7909св23) та зазначає, що презумпція спільності права власності подружжя на це майно не може бути спростована поясненнями свідків. 23.10.2024 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Кобрись О.М. подано додаткові пояснення, які сформовані 23.10.2024 в системі «Електронний суд», в яких вказує, що представник позивача вводить в оману суд, посилаючись на вирвані з контексту слова в постанові Верховного Суду від 03.09.2024 року по справі №523/6344/21, про те, «що право спільного майна подружжя не спростовується поясненнями свідків». В даній постанові пояснення свідків стосувалися часу придбання майна, а в матеріалах справи були наявні письмові докази про дату придбання майна. В справі за позовом [PERSON] до [PERSON] сторони не заперечують дату придбання квартири 15.08.2018, але дана нерухомість була придбана за кошти відповідача. В даній постанові вказано про те, що один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Посилається на постанову Верховного Суду від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та зазначає, що тягар доказування необхідних обставин необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В матеріалах справи містяться письмові докази, які підтверджують, що майно було придбано за рахунок коштів відповідача, крім цього дану обставину додатково підтверджують свідки. В судовому засіданні 09.09.2024 року допитані в якості свідків позивач [PERSON] та свідок [PERSON] стверджували, що спірна квартира придбана в більшій частині за кошти відповідача [PERSON] , а з їх слів їх частка становила лише близько 11 тис дол. США (з загальної суми 33 тис дол. США, 1/3 квартири), хоча позовні вимоги заявлені на 1/2 квартири, тобто на майно, придбане за особисті кошти відповідача. Матеріали справи не містять доказів того, що квартира придбана за участі та коштів позивача, незрозумілим та безпідставним є долучення представником позивача довідки, складеної одноособово [PERSON] про доходи, яка не має жодної юридичної сили та не стосується предмету спору та довідки пенсійного фонду, адже [PERSON] проживала окремо з власною сім`єю і дані доходи використовувалися на задоволення їх власних спільних потреб. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач взагалі працювала та отримувала будь-який дохід, а посилання представника позивача на довідку про доходи № 92/1 від 04.04.2024 [PERSON] як на ту обставину, що за даний дохід він не міг придбати квартиру є недоречним та безпідставним, адже в судовому засіданні відповідач не стверджував, що спірна квартира була придбана лише за кошти отримані з його заробітної плати. В матеріалах справи містяться довідки про переказ коштів відповідачу ПОУ «Ощадбанк» від 08.04.2024 року на суму 11185,00 Євро, АТ КБ «Приватбанк» від 02.04.2024 року на суму 6000,00 Євро, крім того на зберіганні у дядька відповідача [PERSON] знаходились кошти у сумі 18000,00 Євро, з яких 3000,00 Євро особисті збереження відповідача, решта кошти, які пересилалися матір`ю відповідача [PERSON] на придбання квартири. В судовому засіданні 05.08.2024 свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю відповідача, перебуваючи в Італії отримала дзвінок від сина, який повідомив, що посварився з дружиною [PERSON] після чого вона поїхала з дітьми до своїх батьків. Вважає позов [PERSON] до її сина безпідставний, оскільки за період їх проживання 2 місяці 20 днів вони не могли заробити кошти на придбання квартири. Квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана за кошти, які вона та її родина заробляли в Італії, а також кошти сина, які він отримував за місцем роботи. Кошти вона надсилала поштою із сімейного бюджету, оскільки в Італії працює її донька, зять, її чоловік, а також вона. В 2011 році вона поїхала до Італії з метою заробити кошти на придбання житла в Україні. До 2018 року відбувалось накопичування коштів, які вона надсилала сину та брату на зберігання. Син розлучився з першою дружиною та у 2018 році уклав шлюб з [PERSON] , яка на той час була вагітною. Також вказала, що вся її родина на той час була прописана у її матері в будинку в Решетилівському районі та у зв`язку з продажом будинку в якому вони були зареєстровані, потрібно було виписатися. Спочатку вони разом з першою дружиною сина шукали для придбання будинок в передмісті. Потім донька з онукою також виїхала за кордон, в Україні залишився лише [PERSON] з дружиною, а потім з [PERSON] було прийнято рішення придбати квартиру. Вона особисто не змогла приїхати до України для придбання квартири та оформлення її на себе, тому було прийнято рішення зареєструвати квартиру на сина [PERSON] . Відбулася розмова з [PERSON] та її сім`єю, щоб вони не претендували в подальшому на дану квартиру, оскільки вона була придбана за її кошти для її сім`ї та вона та її онуки, як громадяни України повинні були мати місце реєстрації. На придбання квартири вона надала 33 000 доларів США, сім`я позивача не надавала кошти на придбання квартири. Надання нею коштів в сумі 33 000 доларів США підтверджується довідками з банку, також пересилання коштів перевізниками, посилками та передання на зберігання можуть підтвердити її брат та перша дружина сина. Сім`я позивача приймала участь у виборі квартири. Батько позивача коштів на придбання квартири, наскільки їй відомо, не надавав. Деякі кошти, які вона переказувала сину витрачались на буденні потреби, але більше частина накопичувалась. Під час придбання квартири вона не була присутня. Її брат може підтвердити пересилання йому коштів в сумі 18 000 Євро для зберігання, які він в подальшому передав сину для придбання квартири. Послуги нотаріуса сплачував син. 3 000, які були у сина він передав її брату для зберігання. Позивач та її син до одруження не проживали разом. В період шлюбу позивач не працювала, потім перебувала у декретній відпустці, працював лише її син, що підтверджується відповідною довідкою з його місця роботи. Сімейний бюджет сина та позивачки складався із заробітної плати сина та її грошових переказів. Оскільки вона, її донька та онука проживала в Італії тому вони оформили доручення на сина з метою, щоб він вчинив дії щодо їх зняття з реєстрації у будинку її матері в Решетилівському районі та згодом прописки у придбаній квартирі. При укладені угоди у нотаріуса вона не була присутня. Квартира була придбана за 33 000 доларів США, саме дана сума була передана продавцеві. Кошти передані на придбання квартири не лише зароблені нею особисто, але і членами її родини. Коли приїжджала в Україну в 2019 році, не переоформила на себе квартиру, оскільки мала надію, що син з невісткою переїдуть до Італії та продадуть квартиру перед від`їздом. Син з першою дружиною проживали на орендованій квартирі по [ADDRESS] , оренду якої вона сплачувала. Перекази підтверджені банківськими довідками на 17 158 доларів США та 18 000 Євро перебували на зберіганні у брата. Позивач [PERSON] допитана в судовому засіданні 09.09.2024 в якості свідка пояснила, що перший шлюб було розірвано 26.05.2017. З відповідачем зустрічалися з травня 2017 року, коли ще перебувала у першому шлюбі, але вже не підтримувала з чоловіком стосунки, почали проживати з відповідачем з травня 2017 року, проживали в м. Полтаві в районі 1-ої міської лікарні по [ADDRESS] в квартирі, яку винаймали. Оскільки відповідач по два тижні працював на вахті, вони проживали разом коли він був вдома, коли їхав на роботу на два тижні вона поверталася до батьків. Квартира за адресою: [ADDRESS] куплена за 33 000 доларів США, в договорі вартість квартири занижена для зменшення розміру податку. Особисто вона не мала коштів, але її батьки надавали 11 000 доларів США під час купівлі квартири, тобто 30 % від вартості квартири. Кошти батько надав чоловіку, оскільки саме він був покупцем, дана передача коштів ніяк не була зафіксована. Крім того, батько давав кошти на оплату послуг нотаріуса, оплату збору та послуги ріелтера близько 6 000 грн. Іншу частину коштів на придбання квартири надано матір`ю відповідача, які зберігалися у дядька відповідача. Грошові перекази, які надсилала мати відповідача йшли на оплату витрат по сплаті оренди квартири та на проживання. За кошти її матері, яка офіційно працювала та мала можливість матеріально допомагати, був проведений ремонт у квартирі, придбані речі для облаштування житла. Відповідач кошти на придбання квартири не збирав, оскільки його доходу не вистачало для сплати аліментів на утримання дитини від попереднього шлюбу, оренду житла та утримання нової сім`ї. Після придбання квартири комунальні послуги спочатку не сплачували, потім утворилась заборгованість, яку погасила мати відповідача. Вказала, що офіційно працювала з 2005 року, через два місяці після початку війни почала працювати неофіційно фотографом. Коли проживала з відповідачем працювала в турагенстві, але неофіційно. При укладенні договору купівлі-продажу у нотаріуса була присутня, нотаріус пояснювала, що придбана квартира буде спільною сумісною власністю. Кошти надані їх батьками це була допомога у придбанні квартири. В судовому засіданні 09.09.2024 свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивача, з кінця 2017 до 2022 року вона перебувала у відрядженні у м. Лубнах. Її донька та відповідач проживали разом на орендованій квартирі, донька завагітніла, вони уклали шлюб, коли донька була на 5 місяці вагітності у травні 2018, через 4 місяців народився онук. Перед пологами донька говорила, що мати відповідача хоче придбати квартиру для їх спільного проживання. Потім [PERSON] звернулась до неї з проханням допомогли у обміні валюти близько 19 000 Євро, яка вона зберігала у брата. Відповідач говорив, що має близько 1 000 доларів. Потім в Лубни до неї на роботу приїхав відповідач з грошима та людина, яка могла обміняти Євро на долари США, обмін відбувався прямо в неї у кабінеті. Після обміну вийшло 22 000 доларів США. [PERSON] забрав кошти та поїхав. Оскільки на момент придбання квартири позивач була вагітна, на перегляди варіантів квартири їздив батько [PERSON] та відповідач. [PERSON] просила, щоб допомагали у виборі квартири. Знайшли 3 кімнатну квартиру, яка була з ремонтом та коштувала 33 000 доларів США. Під час розмови [PERSON] повідомила, що в неї не має всієї суми для придбання, не вистачало 11 000 доларів США, а також на оплату послуг з оформлення договору. [PERSON] погодилась на придбання даної квартири, якщо вони допоможуть у її придбані. У нотаріуса були присутні позивач та відповідач, батько [PERSON] та продавець. Чоловік взяв заощаджені ними кошти в сумі 11 000 доларів США та 1 000 доларів обміняв на гривні щоб оплатити послуги з оформлення договору. Чоловік повідомляв, що під час укладення угоди нотаріус повідомляла про те, що оскільки квартира придбана у шлюбі, 50 % належить дружині. Іншу частину коштів на придбання квартири надала мати відповідача. В договорі вартість квартири була зазначена менша. Під час укладення договору її чоловік постійно був присутній з відповідачем на прохання його матері. В 2021 році мати відповідача наполягала на тому, щоб [PERSON] та [PERSON] виїхали до Італії, вона була проти. Перед виїздом відповідач зробив доручення 29.09.2021 терміном на 1 рік на неї, відповідно до якого вона мала вчиняти від його імені дії щодо квартири, окрім продажу. Дана обставина підтверджує те, що якби квартира була придбана виключно за кошти [PERSON] , відповідач не надавав би їй доручення, а надав доручення на ім`я дядька. Онук після народження не був прописаний в даній квартирі. Під час передачі чоловіком коштів відповідачу вона не була присутня. Комунальні послуги у придбаній квартирі не сплачували, утворилась заборгованість, яку погасила за кошти [PERSON] , які вона надсилала. Зазначає, що частину коштів на придбання квартири надавала для її придбання саме для родини доньки. Перед придбанням квартири була домовленість, що квартира буде оформлена на відповідача. В судовому засіданні 03.02.2025 свідок [PERSON] пояснила, що є колишньою дружиною відповідача, вони проживали разом в період шлюбу в орендованій квартирі в м. Полтаві, в якій за кошти відповідача був проведений косметичний ремонт. Їй відомо, що матір відповідача вже тривалий час проживала за кордоном та вони мали намір придбати власне житло, підшукували будинок. Відповідач під час проживання з нею відкладав частину заробітної плати на придбання квартири, їй відомо, що він відклав близько 3 000 доларів. Зазначила, що на придбання квартири також переказувала та передавала посилками відповідачу та його дядьку кошти мати відповідача. Кошти зберігалися як у відповідача так і у дядька, потім відповідач відвіз кошти, які зберігав до дядька. Шлюб з відповідачем розірвано 11.07.2017, а спілкування перервалося в травні 2017 року. Окрім коштів, які збирали на придбання квартири, матір відповідача окремо надавала їм фінансову допомогу. В період спільного проживання з відповідачем сімейний бюджет складався із заробітної плати відповідача близько 10 000 грн та фінансової допомоги батьків. В її присутності матір відповідача передавала відповідачу 5000 Євро, потім поштовими переказами 1 000 та було ще багато переказів, але суми вона не пам`ятає. Після розлучення вона підтримує дружні відносини з відповідачем, оскільки мають спільну дитину. Зі слів матері відповідача їй відомо про придбану квартиру, але де вона знаходиться та за яку суму була придбана їй не відомо. В її присутності відповідач 4 рази передавав кошти дядькові [PERSON] , у якого вони зберігались на придбання квартири. Після розірвання шлюбу з 2017 відповідач сплачує на її користь на утримання дитини аіменти у розмірі 1/4 частки доходу. В судовому засіданні 03.02.2025 свідок [PERSON] пояснив, що відповідач є його племінником, а мати відповідача його сестра. Він знайомий з першою дружиною відповідача [PERSON] та позивачкою яка була другою дружиною. [PERSON] разом з [PERSON] декілька разів були в нього у гостях. [PERSON] разом з [PERSON] також були у гостях декілька разів. [PERSON] привозив йому гроші, які зберігалися у нього на придбання квартири. Сестра вирішила придбати квартиру, у зв`язку з чим виїхала за кордон для заробітку. [PERSON] привозив близько 3 000 Євро власних коштів у 2015- 2016 році точно не пам`ятає, інші кошти були передані від сестри. [PERSON] завжди передавав та привозив кошти в сумі, яку зазначала сестра. Зберігав кошти з 2011 року до покупки квартири. Коли віддавав [PERSON] кошти було 18 300 чи 18 400 Євро, всі суми записував, але записи віддав разом з коштами. Він також отримував перекази від сестри за допомогою переказів Western Union , а також посилками. Всі передані кошти відкладалися на придбання квартири, зберігалися в нього, оскільки [PERSON] по два тижні був відсутній у квартирі у зв`язку із роботою., оскільки перебував на роботі. Віддав кошти [PERSON] після розмови з сестрою, яка повідомила, що вони знайшли квартиру. Сестра повідомляла, що хоче придбати квартиру для себе, [PERSON] та доньки [PERSON] . На неї квартиру не оформили, оскільки вона перебувала в Італії і в той час не змогла приїхати. [PERSON] особисто йому не передавала кошти на придбання квартири. Відомо, що квартира придбана за кошти [PERSON] та сестри, за яку суму не знає. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Колесніков В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові, відповіді на відзив та додаткових поясненнях від 15.10.2024. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кобрись О.М. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив, додаткових поясненнях від 23.10.2024. Відповідач [PERSON] також в судовому зазначив, що офіційно працював з 2011, доходи дозволяли робити заощадження. На час придбання квартиру в нього було 3000-4000 доларів заощаджень. Його мати знаходилась та працювала в Італії, з 2013-2024 року переказувала та передавала кошти. Розрахунки з продавцем квартири робив він. При укладенні договору також була присутня відповідач та її батько. Суд, вислухавши позивача та її представника, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 травня 2018 року, актовий запис № 578 від 18.05.2018 виконано Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 18.05.2018). Від шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1051 від 25.09.2018 виконано Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 25.09.2018). 15 серпня 2018 року [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , що діяв зі згоди дружини [PERSON] , на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., за реєстровим № 2736, уклали Договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавці [PERSON] , [PERSON] передали по 1/2 частці кожен, а покупець [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Квартира, що продається за даним договором, складається з 3 кімнат та інших приміщень, житловою площею 38,6 кв.м, загальною площею 64,4 кв.м. Продаж зазначеної квартири проводився за домовленістю сторін за 631555,00 грн., що в еквіваленті становить 23 000,00 доларів США. Договір посвідчений 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрований в реєстрі № 2737, З витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 134398708 від 15.08.2018, сформованого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., за реєстраційним № 27494552, за [PERSON] зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 55244253101, номер запису про право власності 27494552) Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 20.11.2009 року, квартира посімейного заселення розташована на 4 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 38,6 кв.м, у тому числі: 1-а кімната (4) 17,1кв.м, кімната (5) 8,9 кв.м, 3-а кімната (8) площею 12,6 кв.м, коридор (1) площею 10,2 кв.м, кухня (3) площею 9,4 кв.м, ванна (6) площею 2,5 кв.м, вбиральня (7) площею 1,0 кв.м. Квартира обладнана лоджією к= (0,5) площею 2,7 кв.м. Загальна площа квартири 64,4 кв.м, висота приміщення 2,64 м. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного 05.03.2024 СОД ФОП [PERSON] , ринкова вартість об`єкту оцінки за адресою: [ADDRESS] , на дату оцінки, без урахування ПДВ становить 1 992 900 грн. Згідно довідки ТОВ «Полтавська бурова компанія» № 92/1 від 04.04.2024 [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) починаючи з 01.08.2014 і станом на сьогоднішній день працює на посаді «Бурильник експлуатаційного та розвідувального буріння свердловини на нафту та газ» у ТОВ «Полтавська бурова компанія». За період з 01.08.2014 по 31.08.2018 , [PERSON] отримав заробітну плату (включаючи премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань та інших заохочувальні і компенсаційні виплати) в розмірі 491 506,32 грн. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» № OO0VJ36R9UFV19TE від 02.04.2024 [PERSON] , [INFO] , за період з 01.01.2011-31.12.2018 отримав від [PERSON] наступні грошові перекази: 17.03.2014 - 300 EUR, 12.04.2014 - 350 EUR, 12.05.2014 - 400 EUR, 14.06.2014 - 450 EUR, 01.07.2014 - 200 EUR, 04.08.2014 - 100 EUR, 09.08.2014 - 250 EUR, 16.08.2014 - 380 EUR, 29.09.2014 - 180 EUR, 18.10.2014 - 420 EUR, 15.11.2014 - 480 EUR , 13.12.2014 - 700 EUR, 16.03.2016 - 150 EUR, 28.03.2016 - 300 EUR, 29.09.2018 - 200 EUR, 10.10.2018 - 200 EUR, 02.11.2018 - 100 EUR, 06.11.2018 - 100 EUR, 27.11.2018 - 400 EUR, 20.12.2018 - 200 EUR від, 31.12.2018 - 140 EUR від [PERSON] . Суд звертає увагу, що у вказаній довідці наявна інформація щодо грошових переказів, які були отримані відповідачем як до укладення договору купівлі-продажу так і після 15.08.2018 До відзиву також надано довідка довідки АТ КБ «ПриватБанк» № QS5AMP67HJOMMURB від 04.04.2024 з інформацією про отримання [PERSON] , [INFO] , грошових переказів від [PERSON] та інших осіб за період з 01.09.2018-31.03.2024, тобто вже після придбання квартири 15.08.2018. З довідки Полтавського обласного управління АТ «Ощадбанк» за вих. № 114.40/0138-15-90 від 13.03.2025, виданої [PERSON] , про загальну суму коштів отриманих по всіх МПС та усіх видах валют вбачається, що загальна сума коштів, яка надійшла та була отримана по всіх МПС на ім`я [PERSON] за період з 01 січня 2011 по 15 серпня 2018 року становить: від [PERSON] - 10385,00 EUR, [PERSON] - 1900,00 EUR, [PERSON] - 420,00 EUR. В додатку до довідки наявний детальний звіт по вказаним переказам, де також зазначено країну відправки - «ITA», дати виплат, ціль переказу - «допомога родичів». Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] . РНОКПП: [NUMBER] , Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування Пенсійного фонду України (Форма ОК-7), сума доходу останньої за 2011 рік - 43 835,08 грн, 2012 рік - 76 040,47 грн., 2013 рік - 73 435,95 грн, 2014 рік - 74 522,87 грн, 2015 рік - 12 175,40 грн, 2017 рік - 26 994,04 грн., 2018 рік - 155 295,06 грн, 2019 рік - 148 920,17 грн, 2020 - 260 614,98 грн, 2021 рік - 322 300,68 грн, 2022 рік - 32 767,05 грн, 2023 рік - 143 344,61 грн, 2024 рік - 40 465,68 грн, Щодо поданих представником відповідача скриншотів повідомлень в меседжеві «Viber», слід зазначити, що у відповідній роздруківці відсутня інформації щодо предмета доказування, а лише наявні емоційні висловлювання з приводу поданого до суду позову про поділ майна, у зв`язку з чим, скриншоти повідомлень не є належними докази у вказаній справі. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц викладено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено нормами статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Судом встановлено та не заперечується сторонами факт придбання спірного майна за час перебування у шлюбі, однак відповідач не визнає поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, покликаючись на те, що вона була придбана ним особисто, за власні кошти та кошти його матері. Так, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, при цьому відповідач заперечує проти вимог позивача та не визнає, що квартира є спільним сумісним майном подружжя, однак із зустрічним позовом чи окремим позовом з вимогами про визнання майна (квартири) його особистою приватною власністю до суду не звертався, тобто в судовому порядку не оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зазначено висновок про те, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Судом встановлено, що 15 серпня 2018 року при укладенні договору купівлі-продажу квартири покупець [PERSON] діяв зі згоди дружини [PERSON] , на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 15.08.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. При цьому, у разі, якщо спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 15 серпня 2018 року. (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21). Слід звернути увагу, що текст договору купівлі-продажу спірної квартири не містить ніяких посилань або застережень на те, що квартира придбана за особисті кошти [PERSON] , хоча нічого не заважало відповідачу повідомити нотаріуса, що спірна квартира буде придбана за його особисті кошти. Відповідач міг наполягати на внесенні у цей договір застереження про придбання квартири за його особисті кошти, проте, такого застереження договір не містить Крім того, в п. 13 договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2018 зазначено, що нотаріусом було роз`яснено сторонам положення СК України, зокрема ст.ст. 60, 65 СК України та сторони стверджують, що зміст даного договору та зміст вищевказаних норм законодавства їм зрозумілий, питань, які залишилися б незрозумілими для них, не має. Отже, [PERSON] перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , укладаючи цей договір, повинен був усвідомлювати свої дії та передбачати наслідки укладення цього договору. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч.2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Посилання відповідача, що спірна квартира придбана здебільшого за кошти його матері є безпідставними, оскільки факт сплати коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя. Сімейним законодавством чітко перелічені обставини, за яких майно вважається особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Так, зокрема пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було. Посилання на те, що кошти для придбання спірної квартири були особистими коштами матері відповідача, які зберігалися у його дядька, також не може свідчити про те, що вони є особистим майном самого відповідача, за відсутності у справі інших доказів цього факту. Вказане не спростовує презумпції права спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру, оскільки матеріали справи не містять договору дарування коштів чи іншого договору, які б підтверджували право особистої приватної власності на спірне нерухоме майно. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц (провадження № 61-13753св20). Також слід зазначити, що з моменту укладення договору відповідач не оспорював те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, із позовом про визнання вказаного об`єкту його особистою приватною власністю не звертався. Мати відповідача [PERSON] , яка була допитана в якості свідка, стверджувала, що квартира була придбана за кошти зароблені нею особисто та членами її родини, при цьому після укладення відповідачем у шлюбі та зі згоди дружини договору купівлі-продажу 15.08.2018, вказаний договір ніким не оспорювався. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована відповідачем належними та допустимими доказами, тому суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, що є підставою для вирішення питання про його поділ. Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Отже, суд виходить з положень закону про рівність часток подружжя у спільному майні, набутому ними у шлюбних відносинах і вважає, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання за позивачем [PERSON] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, права власності на 1/2 частку 3-кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. позивачем надано: - копію договору № 07/03 про надання правничої допомоги від 07.03.2024, укладеного між адвокатом Колесніком Володимиром Олександровичем та [PERSON] ; - копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ № 1189477; - копію звіту № 01-07/03 про виконання адвокатом роботи (надані послуги) та час витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом - копію квитанції на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2357, виданого Головою Ради адвокатів Полтавської області від 09.10.2018. Договором № 07/03 про надання правничої допомоги від 07.03.2024 визначено, що предмет договору є надання Клієнту правничої допомоги щодо спору (супроводження справи) про поділ спільного майна подружжя. Згідно п 4.2- 4.4 договору Адвокат та Клієнт погодили, що гонорар за надання правничої (правової) допомоги у суді першої інстанції, пов`язаної із взятими Адвокатом зобов`язаннями за предметом цього Договору, становить 5 000.00 грн. Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.Після підписання Сторонами даного Договору, про виконані Адвокатом роботи (надані послуги ) Клієнту надається звіт, а також Квитанція, з метою оплати Клієнтом виконаних Адвокатом робіт (наданих послугу). Такі докази (в копіях) подаються до суду, згідно з ст. 134 КАС України /ст. 137 ЦПК України/ст. 126 ГПК України, для визначення ним обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягає сплаті відповідною стороною, згідно з умовами договору, та вирішення питання щодо розподілу судових витрат на підставі цих доказів (Звіт, Квитанція). Оплата виконаних Адвокатом робіт (наданих послуг) здійснюється Клієнтом, на підставі отриманих, згідно з п. 4 .3 звіту та квитанції, в трьох денний термін з дня наступного за днем набрання законної сили судового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом готівкового/безготівкового розрахунку, з одночасним посвідченням у Квитанції особистими підписами: Клієнт (П.І.Б.) та Адвокат (П.І.Б.), кошти сплатив та кошти отримав, відповідно. Згідно звіту № 01-07/03 про виконання адвокатом роботи (надані послуги) та час витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом, який є Додатком до Договору про надання правничої допомоги № 07/03 від 07.03.2024, підписаного адвокатом Колесніковим В.О. та [PERSON]. за підготовку, написання та подання позовної, супроводження справи у суді першої інстанції, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі - 5 000,00. Підписанням цього Звіту, Клієнт підтверджує факт належного виконання Адвокатом робіт (наданих послуг) відповідно до положень Договору, а також не має претензій до Адвоката стосовно отриманих від нього робіт (послуг), вказаних у цьому Звіті на загальну суму 5 000,00 грн. Відповідно до квитанції на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) [PERSON]. сплатила 5 000 грн. адвокату Колеснікову В.О. за підготовку, написання та подання позовної заяви, супроводження справи у суді першої інстанції. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту ст. 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п.95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п.88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачу [PERSON] витрат на правову допомогу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Щодо співмірності витрат на правову допомогу ВС КАС у постанові від 01.09.2020 р. у справі № 640/6209/19, висловив позицію, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд також враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в п.118 постанови від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомогу адвоката. Натомість, представник відповідача не подав жодного доказу на підтвердження недоведеності та неспівмірності понесених судових витрат на професійну правничу допомогу. Представник відповідача наполягав на тому, що вимоги щодо стягнення судового збору та витрат позивача на правову допомогу не підлягають стягненню, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Стороною позивача не надано доказів, що вона дійсно понесла витрати на правову допомогу, у звіті виконаних адвокатом робіт не зазначено, скільки часу було витрачено представником позивача на юридичні дії, наприклад на підготовку та подання позовної заяви. Неспівмірність складності справи розміру заявлених витрат судом не встановлена . Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, витрати позивача [PERSON] на професійну правничу допомогу, з оплати судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а також витрат пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, а саме виготовлення Звіту про оцінку майна, що підтверджується квитанціями про їх сплату, покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved