Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

14 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що між ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди, внаслідок дії якого утворилася заборгованість у розмірі 530\~517,74 грн. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області 10.05.2023 із ФОП [PERSON] на користь позивача стягнуто 490\~935, 06 грн та 7\~364,03 грн судового збору. 08 серпня 2023 року Постановою Центрального апеляційного суду рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2023 року залишено без змін. Приватним виконавцем Дніпровського виконавчого округу Лисенко Ю. О. відкрито виконавче провадження №72660489 про стягнення із ФОП [PERSON] 498\~299,09 грн на користь ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС». За наслідками проведених виконавчих дій встановлено, що [PERSON] як боржник не має нерухомого майна, транспортних засобів, кошти на банківських рахунках відсутні. У той же час з`ясовано, що 17.06.2023 року [PERSON] подарував своєму малолітньому сину [PERSON] , законним представником якого при укладанні договору була дружина [PERSON] : -43/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; -земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,0039 гектара, кадастровий номер земельної ділянки:1210100000:02:192:0033, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; -земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,0345 гектара, кадастровий номер земельної ділянки:1210100000:02:192:0034, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що після ухвалення рішення Господарського суду Дніпропетровської області 10.05.2023 року, про яке відповідач достеменно знав, [PERSON] в період розгляду справи в суді апеляційної інстанції, вчинив дії, направлені на свідоме ухилення від виконання рішення суду, а саме подарував належне йому на праві приватної власності майно із метою уникнення примусового стягнення на виконання вказаного вище рішення суду. Зазначає, що [PERSON] , будучи його дружиною, також була достеменно обізнана про існування заборгованості її чоловіка і надала згоду на дарування. Окремо вказує, що фіктивність вказаного договору дарування підтверджується і тим, що відповідач продовжує проживати за вказаною адресою, фактично володіти і користуватися останнім, відповідно договір дарування не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування майна. У позовній заяві позивач прохав: 1.визнати недійсним договір дарування укладений 17.06.2023 року між [PERSON] і [PERSON] , яка діяла в інтересах малолітнього сина [PERSON] як законний представник, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Меньшиковою К. О., зареєстрованому в реєстрі 17.06.2023 року за №856. 2.скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу): -індексний номер: 68063796 від 17.06.2023 13:24:51, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Меньшиковою К. О., на підставі договору дарування серія та номер: 856, виданий 17.06.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровський міський нотаріальний округ Дніпропетровської області про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на нерухоме майно земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:02:192:0033, площею 0,0039 (га) для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з одночасним припиненням права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. -індексний номер: 68063896 від 17.06.2023 13:42:30, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Меньшиковою К. О., на підставі договору дарування серія та номер: 856, виданий 17.06.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровський міський нотаріальний округ Дніпропетровської області про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на нерухоме майно земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:02:192:0034, площею 0,0345 (га) для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з одночасним припиненням права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. -індексний номер: 68063796 від 17.06.2023 13:24:51, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Меньшиковою К. О., на підставі договору дарування серія та номер: 856, виданий 17.06.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровський міський нотаріальний округ Дніпропетровської області про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на нерухоме майно 43/100 (сорок три сотих) частки домоволодіння загальною площею 124,5 кв.м., житловою площею 72,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з одночасним припиненням права власності [PERSON] на вказану частку домоволодіння. 3.Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на -нерухоме майно - земельна ділянку, кадастровий номер 1210100000:02:192:0033, площею 0,0039 (га) для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] -нерухоме майно - земельна ділянку, кадастровий номер 1210100000:02:192:0034, площею 0,0345 (га) для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] -нерухоме майно 43/100 (сорок три сотих) частки домоволодіння загальною площею 124,5 кв.м., житловою площею 72,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 4.Стягнути судові витрати, які складаються із судового збору за подання позовної заяви у розмірі 5368 грн та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1342 грн. Попередній розрахунок судових у частині витрат на правничу допомогу визначено у розмірі 10\~000 грн. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи 11.10.2023 головуючою суддею визначено суддю Овчинникову О.С. (т.1 а.с.58). Суддею 18.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (т.1.а.с.63-64). Ухвалою суду 18.10.2023 задоволено клопотання позивача та накладено заборону на відчуження на спірне нерухоме майно (т.1 а.с.68-73). 24 листопада 2023 року судом, за заявою позивача, скасовано заходи забезпечення позову, та накладено заборону на відчуження на спірне нерухоме майно (т.1 а.с.88-98). 19 грудня 2023 року через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Соколова Д.Г., про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.105-107). У судове засідання 18 березня 2024 року відповідачі не з`явилися (т.1.а.с.129). Позивачем 14.03.2024 подано заяву про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.142-151). Відповідно до наказу №47-К від 23.04.2024, справу знято з розгляду (т.1 а.с.166). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи, головуючою суддею 02.09.2024 визначено суддю Ярощук О.В. (т.1. а.с.168). 09 вересня 2024 року справу прийнято до свого провадження суддею та постановлено проводити рогаля справи у порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.169-170). Третьою особою приватним нотаріусом Меньшиковою К.О. подано заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 1 а.с.65, 123, 181 т. 2 а.с.22). Третьою особою приватним виконавцем Лисенком Ю.О. подано клопотання про розгляд справи без його участі (т.1 а.с.122, 187, т.2 а.с.11). У судове засідання 24.12.2024 відповідачі не з`явилися (т.1 а.с.1) У судовому засіданні 01.04.2024 представники позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримали (т.2 а.с.1). Ухвалою суду від 01.04.2025 підготовче судове засідання було закрите та призначено розгляд справи по суті (т.2 а.с.31). У судове засідання 22 травня 2025 року відповідачі не з`явилися. Були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань до суду не подавали. Суд перейшов на стадію ухвалення рішення (а.с.45-47). Щодо належного повідомлення відповідачів Із метою належного повідомлення відповідачів щодо наявного цивільного провадження стосовно них, судом зроблено запит до Єдиного державного демографічного реєстру. Згідно із відповіддю № 278926 від 18.10.2023 відповідач [PERSON] , [INFO] має зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] з 16.10.2018 року (а.с.59-60). Згідно із відповіддю № 278923 від 18.10.2023 відповідач [PERSON] , [INFO] має зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] з [INFO] (т.1 а.с.59-60). На виконання вимог Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», Закону України «Про засудження та заборону пропаганди російської імперської політики в Україні і деколонізацію топонімії», вулиця Василя Жуковського перейменована на вулицю Левка Лук`яненка, відповідно вулиця Перекопської Перемоги перейменована на вулицю Олександри Риндовської. Суд у судові засідання неодноразово викликав відповідачів повістками про виклик, однак конверти повернулися до суду (т.1 а.с.164, 165, 178,179, т.2 а.с.20,21, а.с.40-41). Окрім того, судом розміщено публікацію на веб-сторінці Шевченківського районного суду міста Дніпра повістку про виклик відповідача у судове засідання (т.1 а.с.175-176, т. 2 а.с.9-10). Тобто суд вжив доступні і розумні заходи для повідомлення відповідачів щодо розгляду справи, яка стосується їх безпосередньо. Хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Іншими словами, органи влади несуть відповідальність лише за не надсилання заявнику відповідних документів. Суд виходить із того, що відповідач хоч і не отримав кореспонденцію, надіслану йому неодноразово судом за місцем реєстрації, само по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для того, щоб стверджувати про те, що права відповідача за статтею 6 § 1 Конвенції могли були порушені. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Встановлені обставини справи У жовтні 2023 року ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС», з урахуванням уточнених позовних вимог, звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Меньшикової Кристіни Олександрівни, приватного виконавця Дніпровського виконавчого округу Лисенка Юрія Олександровича про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності та стягнення судових витрат (т.1 а.с.1-10, а.с.142-151). Так, 10 травня 2023 року за наслідками розгляду справи №904/4920/22 Господарським судом Дніпропетровської області, прийнято рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» були задоволені частково та вирішено стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» суму грошових коштів у розмірі 266\~238,68 грн. основного\~боргу, 123 943,22 грн. пені, 13 085,81 грн. три проценти річних, 87 667,35\~грн.\~інфляційних втрат,\~7 364, 03 грн. витрат зі сплати судового збору (т.1 а.с. 11-13). Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.06.2023 відкладено вирішення питань з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи (т.1 а.с.14-15). Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.06.2023 апеляційну скаргу ФОП [PERSON] залишено без руху (т.1 а.с. 16-18). Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.08.2023 апеляційну скаргу ФОП [PERSON] повернуто скаржнику (т.1 а.с.19). Ухвала набрала законної сили. 21 серпня 2023 року Господарським судом Дніпропетровської області видано наказ у справі №904/4920/22 (т. 1 а.с.20). Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»). Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенком Ю.О. за заявою стягувача ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» 31.08.2023 відкрито виконавче провадження №72660489 та винесено постанову про арешт майна, постанову про арешт коштів боржника (т.1 а.с.22-27). Під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, позивачем ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» встановлено, що відповідно до інформації з державного реєстру речових прав від 31.08.2023 земельні ділянки із кадастровим номером 1210100000:02:192:0033 площею 0,0039 (га) та кадастровим номером 1210100000:02:192:0034 площею 0,0345 (га)для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також 43/100 домоволодіння за вказаною адресою, були подаровані 17.06.2023 [PERSON] своєму сину [PERSON] на підставі договору дарування №856 (т.1 а.с.28-40). Відповідно до договору дарування від 17.06.2023 [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] , в інтересах якого як законний представник діяла дружина [PERSON] та мати [PERSON] , [PERSON] вказане вище спірне нерухоме майно (т.1 а.с. 41-44). Як встановлено витягом з Єдиного державного демографічного реєстру, станом на 18.10.2023 [PERSON] продовжував бути зареєстрованим за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с.61-62). Позивач вважав, що, відчуживши єдине належне нерухоме майно на користь свого малолітнього сина, відповідач [PERSON] намагається будь-яким чином унеможливити поновлення порушених прав ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» , на користь якого 10 травня 2023 року за наслідками розгляду справи №904/4920/22 Господарським судом Дніпропетровської області присуджена до стягнення із відповідача [PERSON] достатньо велика сума грошових коштів. Оцінка суду Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для\~уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Отже, вирішуючи вказаний спір, суд виходить із того, що має місце позаконкурсне оспорювання фраудаторного правочину. Судом встановлено, що при зверненні із позовом ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» інтерес останнього полягає у тому, щоб спірні частина квартири та земельні ділянки повернулася у власність відповідача [PERSON] , оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10 травня 2023 у справі № 904/4920/22 у межах майбутнього виконавчого провадження. Суд виснує, що укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] , яка діяла як законний представник малолітнього сина [PERSON] , договір дарування частини домоволодіння та земельних ділянок на користь малолітнього сина, які могли б бути реалізовані в порядку примусового виконання рішення господарського суду після відкриття виконавчого провадження в інтересах позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки він вчинений відповідачами на шкоду позивача. Відчуження вказаного майна відповідач [PERSON] вчинив після того, як було винесене рішення господарського суду 10.05.2023 на користь ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС», і хоча, відповідач скористався правом оскарження вказаного рішення, на час оскарження рішення в апеляційному суді, він достеменно знав і розумів, що рішення суду першої інстанції ухвалено не на його користь, а отже у результаті рішення апеляційного суду, може бути накладено арешт на належні йому на той час 43/100 частини домоволодіння та дві земельні ділянки. Моментом вчинення оспорюваного договору дарування 17.06.2023 є час після ухвалення рішення Господарського суду Дніпропетровської області 10.05.2023 та 08.08.2023 року ухвалення постанови Центрального апеляційного суду про залишення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2023 року без змін. [PERSON] , як дарувальник, який відчужує майно на підставі договору дарування на користь свого малолітнього сина, в інтересах якого діяла дружина [PERSON] , після пред`явлення до нього позову, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Окрім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). У судовому засіданні позивач, в інтересах якого діяли представники, свої позовні вимоги підтримав, натомість відповідачі у судові засідання не з`явилися, хоча були достеменно обізнані про цивільну справу, зокрема, що підтверджується заявою представника відповідача [PERSON] , в інтересах якої діяв адвокат Соколов Д.І., який клопотав про відкладення підготовчого судового засідання (а.с.105-106). Відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5\~ст. 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5\~ст. 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~ст. 234 ЦК України. Відповідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3\~ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.\~Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч.ч. 2,3\~ст. 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України). У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження№ 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було достеменно відомо про наявність у нього невиконаного зобов`язання з погашення заборгованості перед ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС», з підстав звернення останнього до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості за договором оренди по справі №904/4920/22, і саме на стадії апеляційного перегляду, відповідачем було відчужене спірне нерухоме майно. У зв`язку з таким перебігом подій, останній міг передбачити на момент укладення договору дарування негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів і мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків, а отже дії відповідача при укладенні оспорюваного правочину направлені на уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої\~статті 13 ЦК України\~випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19, провадження № 61-21207св21 від 14 вересня 2022 року). Окрім того, у силу приписів пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення У вказаній справі, очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору дарування від 17.06.2023 ) «вживали право на зло», оскільки цивільноправовий інструментарій (договір дарування від 17.06.2023) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на присуджену рішенням господарського суду від 10.05.2023 у справі №904/4920/22 суму грошових коштів, що зумовило для позивача настання таких негативних наслідків. Отже суд виснує, що обраний ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» спосіб захисту (відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності [PERSON] , передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах За встановлених обставин позовні вимоги ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір 5368 грн., а також сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1342 грн., що загалом складає 6710 грн. Отже, за розгляд справи зі [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ДУКО-ТЕХНИК ПЛЮС» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6710грн., тобто по 3355 грн. з кожного. Окрім того, позивачем було уточнено позовні вимоги у частині визнання права власності на спірне майно за відповідачем [PERSON] . Згідно із п. 10 договору дарування від 17.06.2023 дар у цілому оцінено у 360\~000 тисяч грн, відповідно відповідачами у силу приписів ст. 6 Закону України «Про судовий збір» має бути доплачено судовий збір до спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 5400 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved