Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

У грудні 2023 року позивачі звернулися із вказаним позовом до Подільського районного суду міста Києва. В обґрунтування позову, зазначено, що батько позивачки [PERSON] - [PERSON] був наймачем однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] , де він проживав сам. На початку 2005 року у батька позивачки стався серцевий напад, після чого позивачка стала регулярно, приблизно 2-3 рази на тиждень його відвідувати, щоб приготувати йому їжу, прибрати у квартирі тощо. Наприкінці 2005 року у [PERSON] знову стався серцевий напад, після чого його дочка [PERSON] почала приїжджати до нього вже майже кожного дня. Необхідність догляду за батьком також була пов`язана із тим, що він зловживав спиртними напоями. На початку 2006 року позивачка [PERSON] зі своєю дочкою [PERSON] за пропозицією батька переїхала проживати до нього. Навесні 2006 року позивачка разом із батьком звернулася в ЖЕК з метою вирішення питання щодо реєстрації її місця проживання. Однак тоді це питання вирішене не було, оскільки у них були відсутні усі необхідні документи, у тому числі був відсутній паспорт батька позивачки, який, як виявилося, ним був загублений. У першій половині жовтня 2016 року батько поїхав у гості до свого брата в с. Гор-Косівка Володарського району Київської області, де планував пробути пару тижнів. Однак 26.10.2006 позивачці зателефонував її дядько, який повідомив про смерть батька. Позивачка забрала тіло батька та поховала його у м. Києві. Після смерті батька, десь наприкінці 2006 року позивачка знову зверталася до паспортистки в ЖЕК з приводу реєстрації у квартирі, однак їй було повідомлено, що після смерті батька це питання може бути вирішено лише в судовому порядку. Враховуючи, що на той час у позивачки було скрутне матеріальне становище, вона не мала фінансової можливості звернутися до суду для вирішення цього питання. При цьому копія заяви, яку писав її батько в КП «Галицьке Подільського району міста Києва», у неї відсутня, а вказане підприємство з 2016 року припинило своє існування. До 25.01.2007 позивачка [PERSON] разом із дочкою [PERSON] була зареєстрована у службовій квартирі її матері по [ADDRESS] . На початку 2007 року мати позивачки припинила працювати та переїхала у Білу Церкву, а тому позивачка з дочкою була вимушена знятися з реєстрації з тієї квартири. Наприкінці 2007 року позивачка завагітніла. З метою отримання соціальної допомоги вона зареєструвалася у квартирі своєї сестри, де після народження також був зареєстрований її син [PERSON] 31.01.2014 вони знялися з реєстрації у квартирі сестри, оскільки остання вирішила її продати. Після цього, з метою подальшого працевлаштування, [PERSON] разом із сином була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] - за адресою [ADDRESS] . Водночас, [PERSON] разом із дітьми продовжувала проживати у квартирі батька, за адресою [ADDRESS] . Про цю обставину було відомо працівникам КП «Галицьке Подільського району міста Києва», а в подальшому - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», які нараховували плату за комунальні послуги, виходячи з кількості трьох проживаючих там осіб, і такі комунальні послуги оплачувались позивачкою. На підставі викладеного, позивачка, вказуючи що вона із дітьми вселилася у квартиру [ADDRESS] на запрошення її батька [PERSON] , який був її наймачем, вона просить визнати за нею та її дітьми [PERSON] та [PERSON] право на користування вказаною квартирою. Ухвалою суду від 15.12.2023 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачам строк для усунення виявлених недоліків. Ухвалою суду від 09.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. 28.02.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх недоведеність та безпідставність. У відзиві, зокрема, зазначено, що квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Наймачем квартири та власником особового рахунку був [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з інформацією Відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, який є органом приватизації, приватизація квартири [ADDRESS] не здійснювалась, свідоцтво про право власності на вказану квартиру не оформлювалось. Заяв щодо приватизації вищевказаної квартири до Відділу не надходило. Відповідно до інформації Відділу реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації щодо зареєстрованих осіб у спірній квартирі, у такій квартирі значиться зареєстрованою лише одна особа - [PERSON] , [INFO] . Щодо доводів позивачки [PERSON] , наведених в обґрунтування позову, то відповідач вважає їх безпідставними та недоведеними належними доказами. Зокрема, відповідач звертає увагу на те, що надані позивачкою квитанції про оплату комунальних послуг не підтверджують факт її спільного проживання разом із наймачем у спірній квартирі, оскільки такими квитанціями підтверджується оплата комунальних послуг у 2013, 2015, 2016 роках, тобто після смерті наймача. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачкою було дотримано встановлений порядок при її вселенні в спірну квартиру, а також те, що була письмова згода наймача на вселення. Не доведено позивачем і тієї обставини, що спірна квартира була єдиним місцем проживання позивачів, оскільки як зазначила сама позивачка [PERSON] , вона із неповнолітнім сином [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а її дочка [PERSON] - за адресою [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. При цьому він просив врахувати, що спірна квартира є єдиним місцем проживання позивачів, один із яких є неповнолітнім. Представник третьої особи просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що вселення позивачів у спірну квартиру відбулося без згоди наймача та всупереч порядку, визначеному чинним законодавством. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин, приймаючи до уваги, що пояснення представника відповідача судом було заслухано у попередніх судових засіданнях, а також наявний в матеріалах справи відзив відповідача, суд, із урахуванням думки представника позивачів та представника третьої особи, ухвалив проводити судове засідання за відсутності представника відповідача. Заслухавши представників позивачів та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. У вказаній квартирі проживав та був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Факт проживання [PERSON] у вказаній квартирі ніким не оспорюється та не заперечується відповідачем. Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконкомом Косівської сільської ради Володарського району Київської області 27.10.2006. Позивачка [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтво про її народження серії [NUMBER] , повторно виданим Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 29.01.2022. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є дітьми [PERSON] , що підтверджується їхніми свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , відповідно. В обґрунтування позову позивачі вказують на те, що мають право на користування квартирою [ADDRESS] як такі, що вселилися туди із дозволу наймача, а також з огляду на те, що така квартира є їхнім єдиним місцем проживання. Відповідач та третя особа заперечують право позивачів на користування спірною квартирою, вказуючи на те, що їх вселення у спірну квартиру відбулося всупереч вимогам чинного законодавства. Надаючи оцінку доводам сторін та третьої особи, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва. Вказана обставина сторонами не оспорюється та підтверджується наявними у справі письмовими доказами. Зокрема, як вбачається із відповіді в.о. начальника відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106/25-16 від 21.02.2024 на службову записку начальника юридичного відділу Подільської РДА №106/17/1101 від 21.02.2024, приватизація квартири [ADDRESS] відділом приватизації не здійснювалась, свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру не оформлювалось. Згідно з відповіддю начальника відділу реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №231-35/24 від 22.02.2024 на службову записку начальника юридичного відділу Подільської РДА №106/17/1101 від 21.02.2024, відповідно до даних інформаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва» та картотеки реєстраційного обліку фізичних осіб, за адресою [ADDRESS] зареєстрована одна особа: [PERSON] , [INFO] , з 25.12.1990. Користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (частина 1, 2 ст.61 ЖК УРСР). Стаття 64 ЖК УРСР визначає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відтак, для виникнення права користування житловим приміщення необхідною умовою є реєстрація в житловому приміщенні, укладання договору найму житлового приміщення, що здійснюється на підставі ордеру, або письмова згода наймача на вселення в житлове приміщення. Також, за вищевказаними нормами законодавства для визнання права користування квартирою необхідно з`ясувати тривалість сумісного проживання з наймачем та ведення з ним спільного господарства. Частиною 1 статті 65 ЖК Української РСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка [PERSON] разом зі своїми двома дітьми на початку 2006 року, за згодою її батька [PERSON] вселилася в квартиру [ADDRESS] , наймачем якої був останній. Разом із цим, в матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази на підтвердження факту надання згоди наймачем [PERSON] на вселення позивачки та її дітей у спірну квартиру. Крім того, не встановлено таких обставин і з показань допитаних судом свідків. Так, свідок [PERSON] , яка проживає у квартирі №50 у тому ж будинку, де знаходиться спірна квартира, показала, що у спірній квартирі з 1985 року проживав [PERSON] разом із дружиною [PERSON] . Остання свідку розповідала, що вони квартиру не оформили, оскільки у них не вистачало на це грошових коштів. Водночас, щодо обставин проживання у спірній квартирі позивачки та її дітей свідок дала суперечливі показання. Так, спочатку вона зазначила, що позивачка [PERSON] проживає у квартирі близько 20 років, молодшим сином вона завагітніла, уже проживаючи у цій квартирі. При цьому свідок також повідомила, що деякий час квартиру здавали в оренду іншим особам. Крім того, свідок зазначила, що [PERSON] деякий час проживав сам. Інформація про те, хто був зареєстрований у спірній квартирі, свідку невідома. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивачки [PERSON] по матері, показала, що позивачка разом зі своїми дітьми проживає у квартирі її батька (вітчима свідка). Водночас, свідок не змогла достеменно повідомити з якого саме часу позивачка там проживає. Так, свідок зазначила, що після того, як батько позивачки захворів, він звертався до неї за допомогою. За словами свідка, позивачка у 2004-2005 чи то у 2004-2006 роках їздила до батька, а потім стала з ним жити. Крім того, свідок зазначила, що вона особисто у цій квартирі була близько 2-3 разів, оскільки у неї були складні відносини з матір`ю, мати розірвала шлюб із вітчимом коли їй було 12 років, а після її одруження у 20-річнму віці вони фактично не спілкувалися. Також свідок підтвердила, що деякий час позивачка формально була зареєстрована у її квартирі, а на даний час вона ніде не зареєстрована. При цьому, де позивачка жила до 2006 року свідок не повідомила. Крім того, за клопотанням представника позивача судом була допитана в якості свідка сама позивачка [PERSON] . Під час допиту остання спочатку зазначила, що почала постійно проживати у спірній квартирі після смерті батька у 2006 році. Потім вона повідомила, що стала там проживати з 2005 року, після того як батько захворів та запропонував її жити з ним. Також позивачка повідомила, що батько не зареєстрував її у квартирі, оскільки він загубив свій паспорт. Певний час вона була зареєстрована у місті Києві за іншою адресою, але потім знялася з реєстрації місця проживання. Обставин свого проживання до 2006 року позивачка суду не повідомила. Таким чином, із показань свідків судом достовірно не встановлено, що позивачі постійно та тривалий час проживали спільно із наймачем у спірній квартирі за його життя та вели із ним спільне господарство. Крім того, із показань свідків судом не встановлено, коли саме відбулося фактичне вселення позивачів на постійне проживання у спірну квартиру. Надані позивачем в якості доказів квитанції про оплату нею комунальних послуг за адресою [ADDRESS] також не підтверджують факту проживання позивачів спільно із наймачем [PERSON] за його життя, оскільки такими квитанціями підтверджується оплата комунальних послуг у 2013, 2015, 2016 роках, тобто після смерті наймача. На думку суду, вказані вище докази не свідчать про те, що вселення позивачів відбулося на підставі згоди наймача. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту вселення позивачки разом із дітьми за згодою наймача [PERSON] матеріали справи не містять. Ураховуючи наведене, суд констатує відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що позивачами було дотримано встановлений законом порядок вселення у спірну квартиру, а саме, що таке вселення відбулося на підставі згоди наймача на вселення. Крім того, позивачами не доведено, що спірна квартира є їхнім єдиним місцем проживання. Зокрема, як зазначили самі позивачі у позовній заяві, позивачка [PERSON] із неповнолітнім сином [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а її дочка [PERSON] - за адресою [ADDRESS] . Наявними у справі витягами з Реєстру територіальної громади міста Києва, сформованими станом на 30.03.2024, також підтверджується, що: - [PERSON] , [INFO] , у період з 06.10.2021 по 28.03.2024 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; - [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] у період з 14.02.2018 по 28.03.2024. На даний час місце проживання позивачки [PERSON] у встановленому законом порядку не зареєстроване. Ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] разом із її дітьми [PERSON] та [PERSON] вселилася в спірну квартиру самовільно, з порушенням встановленого законом порядку, оскільки нею не доведено факту надання їй дозволу на проживання там до 2006 року з боку наймача [PERSON] , як і не доведено, що спірне житло є єдиним житлом позивачів. При цьому, сама позивач у позовній заяві зазначила, що до 2006 року вона з батьком не проживала. З огляду на викладене, виходячи із встановлених судом обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачами [PERSON] та [PERSON] права на користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, оскільки [PERSON] є неповнолітнім та його право на користування спірною квартирою є похідним від такого права позивачки [PERSON] , підстави для визнання за ним право на користування квартирою також відсутні. Окремо суд зазначає, що позивачами не надано жодних доказів, які б вказували на те, що їхні права кимось не визнаються або оспорюються, а також не зазначено у чому саме полягає порушення їхніх прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.11.2023 у справі №521/6487/20, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, у даній справі позивачами не доведено, що їхні права порушені, не визнаються або оспорюються, у тому числі відповідачем. Вимоги щодо виселення позивачів зі спірної квартири ніким не заявлялися. Підсумовуючи, усе наведене вище, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати покладаються на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed