Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін: позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (а.с. 1-3) до відповідача ТОВ «НК Барель», в якому, із врахування зменшених позовних вимог (а.с. 19-20), просить стягнути з відповідача на його користь: - всі суми, що належали йому при звільненні, в розмірі 43\~552,82 грн.; - середній заробіток за весь час затримки, в розмірі 19\~078,34 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з 01.12.2022 по 21.02.2025 працював у відповідача ТОВ «НК Барель», на посаді оператора заправних станцій 2 розряду АЗС №21. При звільненні, відповідачем ТОВ «НК Барель» не виплачено належних йому всіх сум. Так, при звільнені йому належало 43\~552,82 грн (заробітна плата та компенсації за невикористані відпустки). Посилаючись на ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ст. 115-117 КЗпП України, Постанову КМ України від 08.02.1195 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та наводячи власний розрахунок середнього заробітку за час затримки, просить стягнути вказані вище суми, що належали йому при звільненні та середній заробіток за весь час затримки. У судовому засіданні представниця позивача [PERSON] - адвокатка Оленин О.Ф. зменшені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Не заперечила щодо ухвалення заочного рішення. Додатково зазначила, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю і на обліку в центрі зайнятості не перебуває. Представник відповідача ТОВ «НК Барель» у судове засідання не з`явився, хоча про місце, дату і час проведення такого був повідомленим у встановленому законом порядку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 16). ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 09 травня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Представниця позивача [PERSON] адвокатка Оленин О.Ф. 04.06.2025 через канцелярію суду подала заяву про зменшення позовних вимог. Представник відповідача ТОВ «НК Барель» відзиву, будь - яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надавав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 04.11.1950, що набрала чинності для України 11.09.1997, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що представник відповідач клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляв, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності представника відповідача. Приймаючи до уваги наведені вище положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, те, що представник відповідача був належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання, однак в таке не з`явився, сторона позивача не заперечила щодо ухвалення заочного рішення, протокольною формою ухвали від 05.06.2025 постановлено провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 7) та копії наказу директора ТОВ «НК Барель» від 19.02.2025 №72/к (а.с. 8), позивач [PERSON] 01.12.2022 був прийнятий у відповідача ТОВ «НК Барель» на посаду оператора заправних станцій 2 розряду АЗС №21, а 21.02.2025 звільнений з цієї посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). У наказі заначено про необхідність виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки. Згідно із копією особового рахунку позивача [PERSON] (а.с. 9), останньому, за період з листопада 2024 року по лютий 2025 року, нараховано заробітну плату, а в лютому 2025 року нараховано окрім заробітної плати ще і всі суми, що належали йому від відповідача ТОВ «НК Барель» при звільненні, в розмірі 43\~552,82 грн., з якої віднято суми податків і зборів. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.12.2022 працював у відповідача ТОВ «НК Барель», на посаді оператора заправних станцій 2 розряду АЗС №21. 21.02.2025 позивач був звільнений за угодою сторін, однак, в день звільнення йому не було виплачено всіх сум, що належали йому від відповідача ТОВ «НК Барель», у зв`язку із чим, позивач просить стягнути з відповідача всі належні йому суми (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки) та середній заробіток за час затримки. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із не виплатою позивачу в день звільнення всіх сум, що належали йому від відповідача, що є порушенням його законних прав та інтересів. ІV. Оцінка суду: суд, вислухваши пояснення представниці позивача, вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, вважає, що позов підлягає задоволення, виходячи з такого. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача всіх сум, що належали позивачу в день звільнення, суд зазначає таке. Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.\~\~ Вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Вказана норма кореспондує ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у відповідача ТОВ «НК Барель» та 21.02.2025 був звільнений за угодою сторін. В день звільнення позивачу [PERSON] не було виплачено всі суми, що належали йому від відповідача (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки). Так, розмір вказаних вище сум становить 43\~552,82 грн (з врахуванням податків і зборів). Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає доведеним наявність у відповідача ТОВ «НК Барель» перед позивачем [PERSON] заборгованості по заробітній платі за період з листопада 2024 року по лютий 2025 року та компенсації за невикористані відпустки в розмірі 43\~552,82 грн., а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Стосовно позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки, суд вважає за необхідне зазначити таке. Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Водночас, згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Згідно із абз. 4 п. 2 Порядку обчислення заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 даного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки стороною позивача правильно проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки, суд самостійно не здійснює перерахунок такого. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 19\~078,34 грн. При цьому, у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021, справа № 9901/407/19 зазначено, що системний аналіз п. 3 Порядку № 100 та п. 164.6 ст. 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути: 43\~552,82 грн (всі суми, що належать позивачу від відповідача на день звільнення) та 19\~078,34 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні), з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. V. Розподіл судових витрат між сторонами: беручи до уваги те, що, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», позивачка була звільнена від сплати судового збору при поданні даного позову до суду, судовий збір в розмірі 1 211,20 грн слід стягнути з відповідача на користь держави. Стосовно понесених позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.11.2019 року, справа № 902/347/18, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та витраченим часом. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Такого висновку дійшла й Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Тобто, суд діє як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Так, з матеріалів справи, зокрема, договору про налання правничої допомоги від 29.04.2025 (а.с. 22-26), встановлено, що факт надання послуг підтверджується квитанцією банку. Згідно із квитанцією (а.с. 27), позивач [PERSON] сплатив адвокатці Оленин О.Ф. 4 000 грн за надання правничої допомоги. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що розмір витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, тобто на оплату послуг адвоката, є доведеним та обґрунтованим. При цьому, представником відповідача не було подано клопотання про зменшення розміру судових витрат, про їх неспівмірність з позовними вимогами, не були наведені ним також і обставини, за яких, як на його думку, заява не підлягала б задоволенню. Таким чином, враховуючи те, що позов задоволено повністю, представник відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявляв, з відповідача ТОВ "НК Барель" на користь позивача [PERSON] слід стягнути 4 000 грн понесених витрат на правову допомогу. На підставі викладеного, ст. 43, 55 Конституції України, ст. 3, 21, 94, 95, 115-117, 141, 233 КЗпП України, ст. 15, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved