Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Фізична особа підприємець [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати за періоди: 1) з 12.12.2022 року по 28.12.2022 року в розмірі 504,70 грн.; 2) з 30.12.2022 року по 30.01.2023 року в розмірі 544,06 грн.; 3) з 01.02.2023 року по 27.06.2023 року в розмірі 2547,88 грн.; 4) 29.06.2023 року по 19.08.2024 року в розмірі 3659,07 грн.; 5) з 01.11.2024 року по 25.11.2024 року в розмірі 567,39 грн.; 6) з 06.12.2024 року по 30.01.2025 року в розмірі 433,56 грн., а всього 8256,66 грн.; 3% річних за періоди: 1) з 12.12.2022 року по 28.12.2022 року в розмірі 100,74 грн.; 2) з 30.12.2022 року по 30.01.2023 року в розмірі 178,87 грн.; 3) з 01.02.2023 року по 27.06.2023 року в розмірі 820,81 грн.; 4) 29.06.2023 року по 31.12.2023 року в розмірі 1037,76 грн.; 5) з 01.01.2024 року по 19.08.2024 року в розмірі 1290,88 грн.; 6) з 21.08.2024 року по 15.09.2024 року в розмірі 117,13 грн.; 7) з 17.09.2024 року по 26.09.2024 року в розмірі 38,82 грн.; 8) з 28.09.2024 року по 29.09.2024 року в розмірі 7,32 грн.; 9) з 01.10.2024 року по 15.10.2024 року в розмірі 51,76 грн.; 10) з 17.10.2024 року по 29.10.2024 року в розмірі 36,97 грн.; 11) з 01.11.2024 року по 25.11.2024 року в розмірі 61,19 грн.; 12) з 27.11.2024 року по 28.11.2024 року в розмірі 3,51 грн.; 13) з 30.11.2024 року по 04.12.2024 року в розмірі 8,16 грн.; 14) з 06.12.2024 року по 31.12.2024 року в розмірі 35,31 грн.; 15) з 06.12.2024 року по 31.12.2024 року в розмірі 35,31 грн.; 16) з 01.01.2025 року по 22.01.2025 року в розмірі 29,96 грн.; 17) з 24.01.2025 року по 30.01.2025 року в розмірі 2,98 грн.; 18) 01.02.2025 року по 11.02.2025 року в розмірі 3,10 грн., а всього 3825,29 грн.; а також судовий збір в розмірі 3028 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн. Вимоги мотивує тим, що рішенням Господарського суду м. Києва від 31.10.2022 року по справі №910/3792/22 з відповідача на користь позивача стягнуто борг у розмірі 72100 грн. 07.12.2022 року на підставі вказаного вище рішення Господарським судом м. Києва був виданий судовий наказ, який пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Житомирської області. Згідно даного судового наказу було відкрито виконавче провадження. 10.04.2024 року ухвалою Господарського суду м. Києва боржника ФОП [PERSON] було замінено його правонаступником фізичною особою [PERSON] . Позивач зазначила, що відповідач в рахунок погашення боргу в період з 29.12.2022 року по 12.02.2025 року сплатив 68673,27 грн., однак в зв`язку з тим, що він не належно виконував судове рішення у неї за час його прострочення виникло право на стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат. Позивач провела розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який відобразила в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Переверзєв О.О. надіслав до суду заяву, в якій просив провести судове засідання без його та позивача участі. Згідно відповіді №1203715 від 17.03.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Відповідачу за вказаною вище адресою рекомендованим листом направлялися копія позовної заяви з доданими до неї документами, копія ухвали про відкриття провадження та судова повістка, які повернуто до суду разом із поштовою довідкою, в якій зазначено причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Розгляд справи було відкладено та виклик відповідача здійснено через оголошення на офіційному сайті судової влади України. Таким чином відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному сайті судової влади України, в судове\~засідання не\~з`явився, причини неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, заяв, відзиву на позов суду не надіслав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 07.12.2022 року Господарським судом м. Києва видано наказ про примусове виконання рішення Господарського суду м. Києва від 31.10.2022 року, яке набрало законної сили 30.11.2022 року, згідно якого стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] борг у розмірі 72100,00 грн., пеню у розмірі 5158,76 грн., 3% річних у розмірі 1992,55 грн., інфляційні втрати у розмірі 11268,51 грн., судовий збір у розмірі 1357,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1364,98 грн. Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області від 12.12.2022 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу №910/3792/22, виданого 07.12.2022 року Господарським судом м. Києва, про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] боргу в розмірі 72100 грн., пені у розмірі 5158,76 грн., 3% річних у розмірі 1992,55 грн., інфляційних втрат у розмірі 11268,51 грн., судового збору у розмірі 1357,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1364,98 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області від 23.04.2024 року на підставі ухвали Господарського суду м. Києва від 10.04.2024 року у справі №910/3792/22 замінено боржника у справі його правонаступником, а саме: фізичну особу підприємця [PERSON] на фізичну особу [PERSON] . З виписок АТ КБ «ПриватБанк», долучених до позовної заяви, слідує, що в період з 29.12.2022 року по 11.02.2025 року в рахунок погашення боргу за виконавчим документом №910/3792/22 від 07.12.2022 року з боржника [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто кошти різними платежами на загальну суму 68673,22 грн. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення коштів, підтвердженого судовим рішенням. За таких обставин суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат. Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену практику щодо 3% річних та інфляційних, звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №\~910/4590/19\~(провадження\~№ 12-189гс19),\~аналізуючи правову\~природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду не є сумою боргу, на які можуть нараховуватися 3% річних та інфляційних, які є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Суд враховує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №\~916/190/18). Водночас суд зауважує, що права кредитора на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум стосується лише випадків, коли не сплачено суму основного боргу, що дає право кредитору нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення суду про стягнення основного боргу. Іншими словами після стягнення суми боргу за рішенням суду кредитор має право нараховувати 3 % річні та інфляційні до повного виконання рішення, але об`єктом нарахування є сума боргу, а не 3 % річні та інфляційні, що нараховані за період прострочення на цю суму боргу за інший період. Підсумовуючи викладене, суд робить висновок, що 3% річних та інфляція не є сумою боргу в прямому розумінні статті 625 ЦК України. Це суми є компенсацією за використання чужих коштів (договору позики) та знецінення грошей внаслідок інфляції, які є складовою частиною загального боргу, який підлягає стягненню. Після того, як суд стягнув певні суми 3% річних та інфляційні втрати, вони вважаються остаточно визначеними і не можуть бути предметом повторного стягнення у спосіб додаткового нарахування 3% річних або інфляційні на раніше стягнуті інфляційні втрат на суму боргу та 3% річних. Отже, суд погоджується з розрахунком позивача 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вони нараховані лише на суму боргу, з урахуванням сплачених коштів в рахунок погашення заборгованості і за відповідні періоди. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми чинного законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3825,29 грн. та інфляційних втрат в розмірі 8256,66 грн., а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. З відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума сплаченого ним при подачі позову судового збору. Згідно положень п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 6000,00 грн., які підтверджуються: договором про надання правничої допомоги від 07.03.2025 року; актом прийняття-передачі наданих послуг судових витрат від 07.03.2025 року; типовою формою №КО-1, згідно якої ФОП [PERSON] на підставі договору б/н від 07.03.2025 року сплатила АО Рябінін, Переверзєв та партнери 6000 грн.; ордером на надання правничої допомоги ФОП [PERSON] . З огляду на умови договору про надання правової допомоги, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Клопотання про зменшення судових витрат на правову допомогу не надходило. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вказані витрати також повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved