Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

Зміст позовних вимог У листопаді 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (Акціонерне товариство «Сенс Банк»), через представника - Півторака Тараса Олеговича, звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , в якій просить суд: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею 54,40 квадратних метрів, житловою площею 30,00 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 1603 від 19.01.2006, що станом на 18.11.2022 складає 657 746,34 грн, а саме: за кредитом - 161920,90 грн, за відсотками 495825,44 грн шляхом проведення прилюдних торгів, за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.01.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 1603. На виконання умов кредитного договору первісний кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 250 000,00 гривень, зі сплатою 16,00 процентів річних, а позичальник зобов`язався виконувати свої договірні зобов`язання відповідно до умов договору. В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги первісний кредитор уклав в день укладання кредитного договору з майновими поручителями [PERSON] та [PERSON] Іпотечний договір № 1603. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 54,40 кв.м, житловою площею 30,00 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала майновим поручителям на праві власності. [INFO] з майнових поручителів - [PERSON] помер. Листом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори № 5394/02-14 від 29.10.2021 позивача повідомлено про те, що спадкоємці, які б прийняли або відмовились від прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Проте, вже 07.12.2021 адвокатом відповідача в рамках розгляду справи № 754/7618/18 було заявлено, що відповідачка є такою, що фактично прийняла спадщину після померлого майнового поручителя [PERSON] , а тому є єдиним власником предмета іпотеки. Позивач зауважує, що відповідач є такою, що прийняла спадщину після померлого майнового поручителя [PERSON] , а відсутність у неї свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Станом на дату звернення до суду договірні зобов`язання за кредитним договором залишились невиконаними. Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 18.11.2022 становить 657 746,34 грн, а саме: за кредитом - 161 920,90 грн, за відсотками - 495 825,44 грн. Позивач вказує, що зважаючи на невиконання позичальником зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та пенею з останнього за рахунок предмета іпотеки. Позиція сторони відповідача Представник відповідача просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача вказує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів направлення іпотекодавцю вимоги про порушення основного зобов`язання, оскільки вимога про усунення порушень, яка адресована - [PERSON] містить прізвище іпотекодавця з помилкою, а саме « [PERSON] », що підтверджується зворотнім повідомленням (аркуш справи 40), тому така вимога вручена іпотекодавцю не була та не могла бути. Крім того, матеріали справи не містять описів вкладення у цінний лист, що б надавало можливість суду встановити, який саме документ був відправлений іпотекодавцю (відповідачу) іпотекодержателем (позивачем). Позивачем не надано суд належних та допустимих доказів на підтвердження факту можливого спричинення знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки, що було б підставою для звільнення позивача від обов`язку направлення вимоги про усунення порушень відповідачу у спосіб, передбачений чинним законодавством України. Іпотечний договір строку його дії не містить, натомість згідно з п. 1.4 договору кінцевий термін повернення заборгованості 18 січня 2016 року. Позивач про порушення свого права дізнався 18 січня 2016 року (кінцевий термін погашення кредитної заборгованості, передбачений п. 1.1. Договору кредиту та п. 1.4. Іпотечного договору), тому позовна давність починає свій перебіг 19 січня 2016 року та закінчується 18 січня 2019 року. Вимога про порушення основного зобов`язання направлена позивачем відповідачу та третій особі 20 січня 2022 року, а до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Позивач звернувся лише 28 листопада 2022 року з пропуском позовної давності, яка сплинула ще 18 січня 2019 року. Повідомлення учасників справи Всі учасники справи про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] , який є правонаступником [PERSON] , під час розгляду справи заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа повідомлялась про дату, час і місце розгляду шляхом направлення судових повісток на адресу його зареєстрованого місця проживання, проте поштові відправлення повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається врученням поштового відправлення та належним повідомленням про розгляд справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом 19.01.2006 у місті Дніпропетровськ між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1603, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 250 000,00 грн, зі сплатою 16 відсотків річних та порядком погашення суми основної заборгованості визначеної договором, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 18 січня 2016 року. Кредит надається позичальнику на споживчі цілі, реконструкцію житла. Позичальник не має право використовувати кредит для сплати відсотків по кредитах та інших боргових зобов`язаннях (п. 1.1 та 1.2). Відповідно до п. 1.3 кредитного договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладання цього договору з майновим поручителем [PERSON] та майновим поручителем [PERSON] іпотечний договір, за умовами якого майновий поручитель передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вартість предмету іпотеки за погодженням сторін 328 250,00 грн. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона. Згідно з п. 7.3 кредитного договору цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Надання кредитних коштів за вказаним кредитним договором підтверджується Заявою про видачу готівки № 3 від 19.01.2006 (а.с. 23 т. І). Також 19.01.2006 у місті Києві між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] (іпотекодавець-1), [PERSON] (іпотекодавець-2) укладено іпотечний договір № 1603, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за № 93. Відповідно до п. 1.1, 1.2 іпотечного договору іпотекодавці, як майнові поручителі, передають в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договором кредиту № 1603 від 19 січня 2006 року, укладеного між іпотекодержателем та позичальником, нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 вересня 2005 року Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням № 1274 від 01 вересня 2005 року, право власності на яку зареєстроване згідно з реєстраційним написом на правовстановлюючому документі, що зроблений 05 вересня 2005 року Комунальним підприємством Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим номером 8619. Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 328 250,00 грн. У пункті 1.4 іпотечного договору визначено зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання, а саме виконання позичальником перед іпотекодержателем обов`язків основного зобов`язання: повернення кредиту в сумі 250 000,00 грн з визначеним порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном повернення заборгованості до 18 січня 2016 року, сплата за використання кредиту плати у розмірі 16 відсотків річних. Згідно з п. 6.2 іпотечного договору усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або врученні особисто за зазначеними адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Відповідно до п. 6.3 іпотечного договору цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення Основного зобов`язання. Дія цього Договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про іпотеку». 10.09.2019 Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно з Рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме з 15.10.2019. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу). В подальшому, 01 грудня 2022 року було змінено назву АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК». [PERSON] помер [INFO] , про що 01 лютого 2019 року складено актовий запис № 2302, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01 лютого 2019 року (а.с. 163 т. І). 11 лютого 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з претензією кредитора до спадкоємців [PERSON] про погашення заборгованості у розмірі 18536,10 грн (а.с. 196 т. І). На підставі вищезазначеної претензії П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 11 лютого 2020 року заведено спадкову справу № 140/2020 щодо майна [PERSON] . 26.01.2021 АТ «Альфа-Банк» звернулося із заявою-претензією з вимогами до спадкоємців [PERSON] у загальному розмірі 1 715 772,35 грн, з яких: за кредитом - 161920,90 грн, за відсотками - 432730,22 грн, пеня - 1121121,23 грн (а.с. 203, 204 т. І). 31.08.2021 та 22.10.2021 АТ «Альфа-Банк» зверталося та П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори в межах спадкової справи 140/2020 із запитами щодо надання інформації про коло спадкоємців та видачі свідоцтв про право на спадщину. У матеріалах спадкової справи 140/2020, заведеної 11 лютого 2020 року після смерті [PERSON] , відсутня заява спадкоємців про відмову від спадщини. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20.03.1997. З копії паспорту громадянина України вбачається, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 14.05.1998. Також в матеріалах спадкової справи 140/2020 міститься заява представника [PERSON] - адвоката Черткова І.В. до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про скасування спадкового провадження у зв`язку із заповітом від 03.12.2021, в якій зокрема зазначається, що після смерті [PERSON] його мати [PERSON] , яка була власницею 50/100 квартири [ADDRESS] , автоматично набула статус правонаступника, тобто їй належить 100% квартири. 20.01.2022 АТ «Альфа-Банк» звернулося до [PERSON] та [PERSON] з вимогою про усунення порушень, в якій вказується, що [PERSON] набула статус іпотекодавця за договором іпотеки також на ту частину предмету іпотеки, яку успадкувала після смерті майнового поручителя [PERSON] . Станом на дату відправки цієї вимоги про усунення порушень договірні зобов`язання за кредитним договором залишились невиконаними. Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 20.01.2021 становить 629 221,25 грн, а саме: за кредитом - 161 920,90 грн, за відсотками - 467300,35 грн. Зазначається, що у разі невиконання цієї вимоги банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 36, 37 т. І). У матеріалах справи міститься копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 26.01.2022 [PERSON] поштового відправлення від АТ «Альфа-Банк» поданого 24.01.2022 (а.с. 38 т. І). Також в матеріалах справи міститься копія конверта та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я « [PERSON] », яке повернулось відправнику АТ «Альфа-Банк» з довідкою про причини повернення - «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 40 т. І). [PERSON] померла [INFO] , про що 05 січня 2024 року складено актовий запис № 49, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 січня 2024 року (а.с. 157 т. І). Відповідно до заповіту від 08 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назаренко К.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3539, [PERSON] на випадок її смерті зроблено розпорядження: все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, грошові кошти, цінні папери і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає громадянину України [PERSON] , [INFO] (а.с. 160 т. І). 15 січня 2024 року на підставі заяви [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назаренко К.В. відкрито спадкову справу № 2/2024 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до розрахунку, наданого позивачем до позовної заяви, станом на 18.11.2022 [PERSON] повернув позивачу за період з 13.02.2006 по 07.07.2008 грошові кошти в сумі 88079,10 грн (58433,98 грн+29645,12 грн), та сплатив відсотки в сумі 82714,37 грн. Позивачем визначено заборгованість за кредитом в сумі 161 920,90 грн та заборгованість за відсотками за період з 19.01.2016 по 17.11.2022 в розмірі 495825,44 грн. Щодо заборгованості за договором кредиту Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначається, що: - проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (пункт 81); - припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91); - на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97); - при цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (пункт 106); - на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18) (пункт 107). - можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128). Позивач умови договору виконав, надавши кредитні кошти [PERSON] . Позивач стверджує, що заборгованість [PERSON] за договором кредиту № 1603 від 19.01.2006 станом на 18.11.2022 складає 657 746,34 грн, а саме за кредитом - 161920,90 грн, за відсотками - 495825,44 грн. Судом встановлено, що заборгованість за кредитом в сумі 161920,90 грн є підтвердженою та обґрунтованою. Натомість, заборгованість за відсотками в сумі 495825,44 грн розраховано позивачем за період з 19.01.2006 по 17.11.2022, тобто поза межами строку кредитування. Оскільки відповідно до положень п. 1.1 договору кредиту кінцевим терміном повернення заборгованості є 18.01.2016, тому суд доходить висновку, що відсотки за період строку кредитування за ставкою 16 %, враховуючи розрахунок позивача, за період з 19.01.2006 по 18.01.2016 становлять 196019,18 грн. (85207,11+193526,44 - 82714,37). Нарахування решти відсотків здійснено поза межами строку кредитування і позивач у позовній заяві не заявляв вимогу про стягнення відсотків як міри відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з чим таке нарахування є необґрунтованим. Таким чином заборгованість [PERSON] перед позивачем за договором кредиту № 1603 від 19.01.2006 станом на 18.11.2022 становить 357940,08 грн (161920,90 + 196019,18). Щодо вимог позивача до [PERSON] як спадкоємиці [PERSON] , а також [PERSON] як спадкоємця [PERSON] Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статей 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, набув право володіння та право користування спадковим майном і набуде право ним розпорядитися після оформлення спадщини. Вказаний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що строки пред`явлення кредиторами вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів, у зв`язку з чим ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються. При цьому, сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а також припинення таких зобов`язань (подібний правовий висновок викладено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2019 року у справі № 338/1769/15-ц (провадження № 61-26128св18) зазначено, що «правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого iпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України). При цьому сплив строку позовної давності за основним зобов`язанням не є підставою для припинення основного зобов`язання, а отже й іпотеки». З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті сина - [PERSON] , до якої зокрема входила частка квартири за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки за іпотечним договором № 1603 від 19.01.2006. Таким чином, [PERSON] є єдиним іпотекодавцем за іпотечним договором № 1603 від 19.01.2006. Після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] , позивач 26.01.2021 звернувся із заявою до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, тобто понад строк визначений ст. 1281 ЦК України. Однак до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», яка не визначає строк звернення іпотекодержателя до спадкоємців іпотекодавця та передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» також розповсюджуються на зобов`язання [PERSON] як спадкоємця [PERSON] . Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки Як вбачається, позивач обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений статтею 39 Закону України «Про іпотеку» за рішенням суду шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»). Частинами першою та четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня (постанова № 361/7543/17 від 19.05.2020 Велика Палата Верховного Суду). Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 521/6555/14-ц вказав, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу). Також слід враховувати, що забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку». У п. 6.3 іпотечного договору сторони передбачили, що усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або врученні особисто за зазначеними адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Положення ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачають обов`язок направлення вимоги боржнику та іпотекодавцю у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Водночас такий обов`язок не покладається на кредитора для реалізації його права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. З матеріалів справи вбачається, що позивач направив вимогу рекомендованим листом [PERSON] як боржнику та [PERSON] як іпотекодавцю на адреси, зазначені в договорі кредиту та іпотечному договорі. При цьому, описка у прізвищі іпотекодавця не перешкоджала його отриманню, оскільки направлення здійснено за належною адресою. Доводи відповідача щодо неналежного направлення вимоги не впливають на право позивача, як іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення суми кредиту та оплати процентів згідно з договором кредиту № 1603 від 19.01.2006, у зв`язку з чим у позивача виникло право звернути стягнення на майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором № 1603 від 19.01.2006 та перейшло до [PERSON] , як спадкоємця іпотекодержателів, реалізувати його для погашення зобов`язань у порядку, встановленому умовами іпотечного договору згідно з чинним законодавством в межах розміру заборгованості - 357940,08 грн. Щодо позовної давності Разом з тим позивач звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, про застосування якої заявив правонаступник відповідача. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З розрахунку позивача вбачається, що останній платіж на виконання зобов`язань за договором кредиту вчинений [PERSON] 07.07.2008, а за умовами договору кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитним договором є 18.01.2016. Тобто з 19.01.2016 кредитор знав про порушення свого права у зв`язку з невиконанням божником основного зобов`язання. У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 зазначено, що необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в межах трьох років, тобто до 19.01.2019, проте АТ "Сенс Банк" звернулося до суду із цим позовом до відповідача лише 23.11.2022, тобто з пропуском трирічної позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України. Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 357940,08 грн у зв`язку з пропуском банком позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, а в решті вимог щодо заборгованості у розмірі 299 806,26 грн (657746,34 - 357940,08) - відмовити у зв`язку з необґрунтованістю (нарахування відсотків поза межами строку кредитування).

Outcome: dismissed