Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

Позивачі звернулия до суду з позовом про зняття арешту з майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на виконанні ВДВС Оболонського РУЮ перебувало виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №2-411 виданого 12.02.2004 Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Українсько-Германсько-Голандсько-Датського СП «Український мобільний зв`язок» боргу у розмірі 959 грн. Постановою державного виконавця Лавренчук Т.А. від 15.03.2004 в межах виконавчого провадження [NUMBER] накладено арешт на все майно [PERSON] та заборону відчуження. [INFO] помер боржник [PERSON] , після смерті якого із заявою про прийняття спадщини звернулась його мати [PERSON] , проте внаслідок діючого арешту їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. [INFO] померла [PERSON] , не встигнувши оформити своє право на спадщину після смерті сина [PERSON] . Після смерті [PERSON] її спадкоємці - позивачі у справі звернулися до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак через наявність арешту на спадкове майно відсутня можливість оформлення спадщини. З метою скасування арешту позивачі звертались до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), проте отримали відповідь, що виконавче провадження знищене за закінченням строків зберігання, у зв`язку з чим надати будь-яку інформацію неможливо. Як зазначають позивачі, наявність арешту на спадкове майно суперечить їх правам як спадкоємців, унеможливлює реалізацію їх прав, оскільки позивачі позбавлені можливості прийняти спадкове майно і зареєструвати його у встановленому законом порядку. На підставі викладеного, позивачі просять зняти арешт з майна, що належало [PERSON] , [INFO] , що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис 1393872 від 20.10.2004, внесений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ Лавренчук Т.А. від 15.03.2004 у межах виконавчого провадження [NUMBER]. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.03.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 01.05.2025, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Додатково вказував, що позивачі є єдиними спадкоємцями після смерті [PERSON] . Пояснив, що оскільки стягувача вже не існує, а зазначеним відділом державної виконавчої служби накладався арешт, тому саме його визначено відповідачем. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом отримання кореспонденції в електронному кабінеті. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 27.11.2006 КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва. Судом встановлено, що на виконанні ВДВС Оболонського РУЮ перебувало виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №2-411 виданого 12.02.2004 Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Українсько-Германсько-Голандсько-Датського СП «Український мобільний зв`язок» боргу у розмірі 959 грн. Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ Лавренчук Т.А. від 15.03.2004 в межах виконавчого провадження [NUMBER] накладено арешт на все майно [PERSON] та заборону відчуження. [INFO] помер боржник [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 08.03.2022 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.03.2024, єдиним спадкоємцем щодо майна померлого [PERSON] є його мати [PERSON] . Внаслідок наявності арешту накладеного постановою ВДВС Оболонського РУЮ від 15.03.2004 в межах виконавчого провадження [NUMBER] на все майно померлого [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно відмовлено. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №368093604 від 01.03.2024, на квартиру [ADDRESS] накладено арешт постановою РВДВС Мінського РУЮ [NUMBER] від 15.03.2004. Запис містить інформацію щодо власника нерухомого майна, яким записано [PERSON] , [INFO] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 14.06.2024 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). З матеріалів спадкової справи заведеної щодо майна померлої [PERSON] та з довідки Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 30.09.2024 убачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись її рідні сестри [PERSON] та [PERSON] . З метою скасування арешту позивачі звертались до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), проте згідно відповіді від 03.02.2025 виконавче провадження знищене за закінченням строків зберігання, у зв`язку з чим надати будь-яку інформацію неможливо. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст. 51 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Звертаючись до суду з позовом, пред`явивши його лише до органу виконавчої служби, позивачі як на підставу своїх порушених прав, посилалися на те, що вони позбавлені можливості успадкувати майно, оскільки постановою державного виконавця на нього накладено арешт. За змістом положень Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка діяла на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника, заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та майно боржника. Відповідно до абз. 6 ч.3 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка діяла на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка діяла на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Аналогічні положення містяться і у ст. 56 чинного Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) та від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19). Як встановлено судом, позивачами пред`явлено позовні вимоги до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому, ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на майно, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивачі не заявляли. Таким чином, зазначене є підставою для відмови у задоволенні позову до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) як до неналежного відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed