Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

[PERSON] , від імені\~якої діє\~представник [PERSON] , звернулась в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є співвласником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, позивачу та її сестрі - [PERSON] , [INFO] , належить 66/100 будинку (по 33/100 будинку кожній). Інша частина будинку (34/100) належить [PERSON] , який проживає у цій половині будинку. З огляду на те, що позивач є співвласником вказаного житлового будинку та бажає у ньому проживати, а сестра [PERSON] цьому не проти, вона, на початку 2024 року, завітала до вищевказаної оселі, де виявила відповідачів - [PERSON] та її чоловіка [PERSON] . Останні, почувши про те, що позивач та її сестра є власниками квартири [ADDRESS] та позивач бажає проживати у вказаній квартирі, заявили, що нібито вони уклали договір оренди вказаної квартири з [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому, жодного письмового договору не пред`явили та заявили, що не мають бажання звільняти це житлове приміщення. Відповідачі на неодноразові вимоги виселитися з неналежного позивачу житла, забрати всі свої речі та повернути власникам ключі від дверей ігнорують, у добровільному порядку не\~бажають виселятися, до житлового будинку нікого не допускають, що унеможливлює доступ до будинку власника.\~ Крім цього, позивач вказує, що відповідачі погіршили стан майна, оскільки не вживали заходів для його збереження, зокрема не проводили ремонтних робіт. Таким чином, відповідачі обмежують право позивача на користування своєю власністю. Враховуючи викладене, [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , просив суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] , який належить позивачу на праві спільної часткової приватної власності, шляхом виселення із вказаного помешкання [PERSON] та [PERSON] /т. 1 а.с. 1-5/. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.10.2024 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін /т. 1 а.с. 71/. 11.11.2014 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на пред`явлений позов, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Зокрема, зазначила, що позивач вказує на обставини, що не відповідають дійсності та намагається ввести суд в оману. Позивач, нібито як співвласник житлового будинку виявила в ньому відповідачів, однак приховує факт здачі житла в оренду відповідно до договору найму укладеного з уповноваженою особою, а саме 15.09.2015 року з [PERSON] за згодою органів опіки та піклування строком на три роки і який в подальшому продовжено на невизначений строк. Крім цього, відповідач вказує, що з січня 2020 року кошти за здачу житла в оренду по договору найму отримувала позивач у справі [PERSON] по безготівковому розрахунку на банківську картку, з фактичною передоплатою до 30.06.2025 року. Таким чином, враховуючи викладені обставини, відповідач просила відмовити в задоволені позову /т. 1 а.с. 97/. В подальшому, 23.12.2024 року представник позивача подав відповідь на відзив відповідача, в якому виклав свої спростування обставин, викладених у відзиві, зокрема щодо наявності відповідного договору оренди, та просив позов задовольнити повністю /т. 1 а.с. 127-128/. Скориставшись своїм процесуальним правом, 24.02.2025 року відповідачем [PERSON] подано письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких наполягала на існуванні договору оренди та на порушенні в зв`язку з цим процедури виселення. Крім цього, зазначила, що по завершенню строку дії договору оренди житла відповідачі мають намір добровільно виселитися з вказаного житла /т.1 а.с. 160-170/. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Панасюк І.І. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Вказували на те, що наданий відповідачами договір оренди приміщення не відповідає вимогам ЦК України, не містить істотних умов, а [PERSON] не мав відповідної правої підстави укладати такий договір, в тому числі без згоди органів опіки та піклування. Той факт, що перераховувались грошові кошти на рахунок позивача, не свідчить про те, що ці кошти були платою за оренду житла. Просили позов задовольнити повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулось 07.05.2025 року, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання. Представник відповідача Котляр Ю.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та вказував на те, що в даному випадку існують договірні відносини з 2015 року. Договір, який укладав [PERSON] з відповідачами, не був визнаний недійсним, а тому були фактичні договірні відносини, які влаштовували обидві сторони. Орендна плата регулярно сплачувалась [PERSON] , а в подальшому позивачу. Будь-яких письмових повідомлень (попереджень) про необхідність виселення із цього житла, відповідачі не отримували. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Суд, заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, наявні серед матеріалів справи, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову. Так, судом встановлено, що [PERSON] /т. 1 а.с. 10/ та третя особа [PERSON] /т. 1 а.с. 14/ є співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] . Зазначені обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються договором дарування часток житлового будинку від 28.05.2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4041475 від 28.05.2013 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.04.2023 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1800, та витягом з Державного реєстру речових прав № 330139547 від 25.04.2023 року /т. 1 а.п. 7, 28-29, 34, 35/. Відповідно до рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 30.07.2008 року, встановлено над малолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] опіку і призначено їх опікуном [PERSON] /т. 2 а.с. 29-32/. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача [PERSON] , [PERSON] помер [INFO] . Як вбачається Договору оренди від 15.09.2015 року, укладеного між [PERSON] , який діяв як опікун в інтересах неповнолітніх [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) та [PERSON] , та [PERSON] , останній орендував житловий будинок по [ADDRESS] на строк до 15.09.2018 року з орендною платою 450 грн. /т. 1 а.с. 171/. Відповідач [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою як внутрішньо-переміщена особа, що підтверджується довідкою від 27.11.2018 року № 000656196 та спростовує доводи позивача в позовній заяві про відсутність такої реєстрації місця проживання /т. 1 а.с. 101/. Відповідно до платіжних інструкції АТ КБ "ПриватБанк" та ПУМБ, починаючи з лютого 2020 року, на банківський рахунок [PERSON] регулярно надходили грошові кошти від [PERSON] з призначенням платежу "оплата за оренду будинку, [ADDRESS] " /т. 1 а.с. 102-112/. Зазначене призначення платежу повністю спростовує доводи позивача про те, що вона вважала такі кошти моральною шкодою за несвоєчасну оплату відповідачами комунальних послуг по цьому будинку. Згідно вимог ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до положень ст. 811 ЦК України, договір найму\~житла укладається\~у письмовій\~формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Як вбачається з наведеного вище договору, він укладений в письмовій формі, не стосується викупу житла, а тому нотаріальному посвідченню не підлягав. В той же час, зазначений договір містить всі необхідні умови, які сторони вважали істотними (найменування сторін, дата укладення, предмет договору, строк дії договору, орендна плата), що повністю спростовує доводи представника позивача щодо недотримання належної форми договору. В матеріалах справи дійсно відсутні докази надання [PERSON] дозволу від органів опіки та піклування на укладення такого договору, оскільки укладався опікуном в інтересах неповнолітніх. Дана обставина може бути підставою для визнання недійсним цього договору в судовому порядку, однак в судому засіданні встановлено, що позивач з відповідним позовом не зверталась і в даному позові такого питання не ставить. За вказаних обставин, суд вважає зазначений договір оренди укладеним у встановленому порядку. У випадку смерті наймодавця, відповідно до позицій Верховного Суду, права та обов`язки за договором найму переходять до його спадкоємця (спадкоємців), які зобов`язані продовжувати виконання умов договору.\~Якщо спадкоємці відмовляються від спадщини, або якщо відсутні спадкоємці, правомочність наймодавця може перейти до наступної особи, зазначеної в договорі, або, у разі відсутності такої особи, до власника житла. Таким чином, оскільки договір оренди в даному випадку [PERSON] укладав в інтересах неповнолітніх власників житла, то після його смерті [INFO] всі права та обов`язки по цьому договору перейшли до власників житла, в тому числі до повнолітньої вже на той час позивачки. Позивач фактично стала наймодавцем, оскільки тривалий час отримувала орендну плату і не заперечувала цьому. Частиною 1 ст. 821, ч. 1 ст.\~822 ЦК України\~передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. У разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. Як зазначалось вище, в даному випадку договір оренди житла був укладений на строк три роки, тобто до 15.09.2018 року, і, зважаючи на зазначені вище вимоги, продовжений до на даний час до 15.09.2027 року. Позивачем не надано доказів того, що вона попереджала відповідачів, як наймачів, про відмову від укладення договору на новий строк. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 825 ЦК України, договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: невнесення наймачем плати за найм житла за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк; руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не попереджала відповідачів про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Доказів існування цієї обставини позивач не надала. Таким чином, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, порушила порядок розірвання договору оренди житла, а тому її позовні вимоги є не обґрунтованими. Решта доводів позивача та її представника не спростовують зазначених висновків суду, а тому відхиляються за безпідставністю. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Верховний Суд неодноразово наголошував, що при вирішенні питання виселення особи судам необхідно встановити відповідність такого виселення вимогам пропорційності у розумінні положень статті\~8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) та світлі релевантної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), співмірності втручання у право на мирне володіння майном і дотримання справедливого балансу між правом власності позивача на майно та правом користування цим майном відповідачем (див. постанови Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц, провадження № 61-9059св21; від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20,\~провадження № 61-8185св22). Відповідно до положень статті\~47 Конституції України\~та статті\~109 ЖК\~України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Виселення із займаного жилого приміщення допускається виключно з підстав, установлених законом. Виходячи із системного тлумачення наведених вимог закону, рішення про виселення має ухвалюватися судом за позовом до конкретного відповідача (особи, яка підлягає виселенню), при цьому суд має перевірити наявність у цієї особи права користування житловим приміщенням або відсутність такого права в порядку, визначеному\~ЦК України. Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується\~Конституцією України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, на які вона покликалась як на підставу своїх позовних вимог, в той час як заперечення відповідача знайшли своє підтвердження. Тому суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст. 133, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені нею судові витрати по справі, а також належним чином підтверджені та обгрунтовані судові витрати відповідача.

Outcome: dismissed