Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

В квітні 2025 року позивач [PERSON] , звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини в якому просила розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання дитини з відповідача. Даний позов мотивує тим, що з 25 жовтня 2003 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі від якого мають двох спільних дітей доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, несумісність характер, що призвело до втрати поваги та любові один до одного, а тому фактично сім`я розпалася, а тому просить шлюб розірвати та зобов`язати відповідача сплачувати аліменти на утримання спільної дитини. 01 травня 2025 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач визнав позов частково: проти розірвання шлюбу не заперечував, однак заперечував щодо задоволення вимог про стягнення аліментів у повному обсязі, посилаючись на те, що, незважаючи на намір розлучитися, подружжя наразі продовжує спільно проживати з дітьми в одній квартирі і обоє батьків беруть участь у утриманні дітей. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25 жовтня 2003 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Обухівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 294. Від шлюбу мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . На теперішній час подружні відносини між сторонами припинено, подальше подружнє життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, на примирення сторін не згодні, на розірванні шлюбу наполягають. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню в частині вимог про розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачка наполягає на стягненні аліментів на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання цього позову. Однак, у даному випадку встановлено, що дитина проживає разом із обома батьками, позивачка та відповідач спільно беруть участь у вихованні та утриманні дитини. Факт спільного проживання сторін позивачкою не спростований. Відповідач забезпечує утримання дитини належним чином у складі спільного сімейного бюджету. Таким чином, суд вважає, що у спірних правовідносинах на теперішній час відсутні підстави для примусового стягнення аліментів у визначеному позивачкою розмірі, оскільки відповідач фактично виконує свій обов`язок з утримання дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Згідно з ч. 2\~ст. 3 СК України сім`ю\~складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами 1-3\~ст. 181 СК України\~передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зі змісту ч. 3 ст.\~181 СК України слідує, що стягнення аліментів здійснюється судом на користь того з батьків, з ким проживає дитина, за умови, що інший з батьків, проживає окремо. Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачка, відповідач та їх діти проживають усі разом за адресою: [ADDRESS] . Отже, позивачка, відповідач та їх діти складають сім`ю та мають спільний побут. Обставин, що члени сім`ї мають окремі бюджети та ведуть домашнє господарство окремо\~судом не встановлено. Крім того, позивачка не надала жодних доказів, що донька повністю перебуває на її утриманні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачкою предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову в частині стягнення аліментів, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними доводи позивачки про порушення прав чи інтересів позивачки чи дитини у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо судового збору. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про стягнення аліментів від сплати судового збору звільняються. Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов було частково задоволено позивач визнав позов у частині вимог, у іншій частині (щодо стягнення аліментів) у задоволенні позову відмовлено, - судовий збір підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам. Враховуючи наведене, із відповідача підлягає стягненню 50 % судового збору, сплаченого позивачем.

Outcome: partial