Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

В травні 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовом та просив на підставі ст. 625 ЦПК України стягнути на його користь інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання, а саме за невиконання постанови Хмельницького апеляційного суду у справі № 686/13975/23, за червень 2024 року, в розмірі 69,74 грн.. В обґрунтування позову вказав, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 30.11.2023 року у справі № 686/13975/23 стягнуто з Держави Україна за рахунок Державного бюджету Українина користь [PERSON] судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3145 грн., яка не виконана. Тому, позивач вказував, що Держава Україна має сплатити йому в порядку ст. 625 ЦПК України інфляційні втрати за червень 2024 року. У судове засідання [PERSON] не з`явився, у позовній заяві зазначив клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача ГУ ДКСУ в Хмельницькій області проти задоволення позову заперечив, оскільки вважає, що інфляційні втрати в порядку статті 625 ЦК України можна нараховувати лише на основне зобов`язання, тоді, як сума 3145 грн., за постановою Хмельницького апеляційного суду від 30.11.2023 року випливає зі справи про стягнення інфляційних втрат за невиконання іншого судового рішення. Заслухавши думку учасника процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 30.11.2023 року у справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду №686/13975/23 стягнуто з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON] судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3145 грн.. Виконавчий лист з приводу цього стягнення надійшов до Головного управління Казначейства 22.12.2023 року, однак, станом на час розгляду справи постанова суду не виконана. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За нормами ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору). Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст.1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначенихЗаконом України "Про виконавче провадження"(далі - рішення суду), та особливості їх виконання. За нормами ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Отже з аналізу даних норм права слід дійти висновку, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди)стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21 в справі за аналогічних правовідносин про стягнення з Державного бюджету України на користь позивачки 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційних втрат за невиконання рішення суду про стягнення на користь позивачки з державного бюджету грошових коштів на відшкодування шкоди. У зв`язку\~з цим, застосування до спірних правовідносин норм ст. 625 ЦК України є законним та обґрунтованим. При цьому, суд зауважує, що сума 3145 грн. є стягненням витрат за правову допомогу і те з якої вимоги таке стягнення випливає не має значення, оскільки це окреме зобов`язання, що виникло з рішення суду і у процесуальному розумінні є основним. В своїй позовній заяві стягувач просив суд стягнути з Держави Україна інфляційні втрати за червень 2024 року в сумі 69грн.74 коп., однак суд не погоджується з таким розміром втрат, оскільки індекс інфляції в червні 2024 року складав 102,2 (3145х102,2/100= 3214,19-3145=69 грн.19 коп.), отже до стягнення належить сума 69.19 грн. Судові витрати в даній справі покриваються за рахунок Держави, оскільки позивача ухвалою суду звільнено від сплати судового збору.

Outcome: partial