Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача Представник [PERSON] - адвокат Латій О.В. 07.01.2025 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області із позовною заявою, яку було уточнено, до [PERSON] (третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про встановлення факту, що має юридичне значення, позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів (а.с.3-6, 46-50), в якій просить: - встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , самостійно виховує, здійснює догляд та утримує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] включно. Позов мотивований тим, що [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2014 по січень 2018. У вказаний період часу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, в зв`язку з чим батьки дитини припинили сімейні відносини з січня 2018. Після припинення відносин син залишився проживати в сім`ї батька за адресою: [ADDRESS] . З цього часу саме батько повністю піклувався про сина. Там, дитина відвідувала заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №21 «Кораблик» Запорізької міської ради. До дошкільного закладу дитину приводив та забирав батько [PERSON] , який постійно цікавився успіхами дитини, прислуховувався до порад та рекомендацій вихователів, систематично відвідував батьківські збори, свята, які проводились в закладі. Вказані обставини підтверджуються довідкою від 12.12.2023 №125/01-10. В подальшому, [PERSON] , [INFO] , навчався в Запорізькій гімназії № 38 Запорізької міської ради з вересня 2021 по червень 2023. Відповідно до наданої директором гімназії інформації до закладу освіти, а також на шкільні свята дитину супроводжував батько. Усі питання, що виникали під час освітнього процесу відносно [PERSON] вирішував батько. У період хвороби також лише батько опікувався здоров`ям сина. Так, згідно відповіді КНП «Центр медико-санітарної допомоги №6» лікарняні листи по догляду за хворою дитиною оформлювались батьку [PERSON] 24.02.2023 Указом Президента України №64/2022 на території України введено воєнний стан. 28.07.2022 відповідач уклала шлюб, в зв`язку з чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У зв`язку з початком війни та окупацією території, де вони мешкали, [PERSON] з сином виїхали з Запорізької області в м. Чорноморськ Одеської області, де стали проживати за адресою: [ADDRESS] . В м.Чорноморську дитина навчається в Чорноморському ліцеї №6. Батько працює в компанії «АТБ-Маркет» на посаді старшого охоронника. Мати в житті сина участі взагалі не приймає. [PERSON] жодним чином не перешкоджав матері бачитися з сином та приймати участь його у житті, а навпаки, розуміє важливість контакту сина з матір`ю та бажав, щоб він у них був. Відповідачка самостійно припинила взаємозв`язок з сином та спілкування. Наведенні у заяві обставини свідчать про добровільне ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини як складову виховання. Мати не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, матеріально не утримує та не намагається вийти на зв`язок з сином. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідачем не надано до суду відзиву на позов. В судовому засіданні позивач та його представник просили суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. У подальшому представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, просить суд задовольнити позов. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача 12.05.2025 надала до суду заяву про розгляд справи без присутності сторони позивача (а.с.116 -116 зв.). Представник третьої особи: органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явилася, надала до суду висновок виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 23.05.2025 та заяву про розгляд справи без її присутності, з урахуванням наданого висновку органу опіки та піклування, а також прав та інтересів дітей (а.с.118, 120-121). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 07.1.2025, справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.40). Ухвалою суду 15.01.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.53-54). Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча була повідомлена про день слухання справи належним чином, відзив на позов не подала, а тому суд, приймаючи до уваги позицію представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2014 по січень 2018. У вказаний період часу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.25). З січня 2018 сторони припинили сімені відносини, син став проживати з батьком, що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 15.05.2024 (а.с.23). Дитина навчається в Чорноморському ліцеї №6 Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, вихованням та освітою дитини займається батько [PERSON] , який відвідує батьківські збори та бере активну участь в житті класу та школи. Біологічна мати в шкільному житті [PERSON] участі не бере, що підтверджується характеристикою з ліцею (а.с 18). Мати участі в житті дитини не приймає. Факт проживання дитини з батьком та перебування дитини на його утриманні не спростований відповідачем Позивач працює в компанії «АТБ-Маркет» на посаді старшого охоронника, що підтверджується довідкою з місця роботи (а.с.19). Згідно висновку органу опіки та піклування від 23.05.2025, доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . V. Оцінка Суду. Щодо встановлення факту самостійного виховання, суд керується наступиним. За положеннями ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому, згідно зі ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Згідно з п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст.10 ЦПК України). У відповідності до вимог п.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо. З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2014 по січень 2018. У вказаний період часу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.25). З січня 2018 сторони припинили сімені відносини, син став проживати з батьком, що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 15.05.2024. З пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які допитані в ході судового засідання вбачається, що дитина проживає разом з батьком [PERSON] , який піклується про дитину та створює належні умови для повноцінного розвитку дитини, виховання, навчання та повністю матеріально забезпечує дитину, мати дитини вони ніколи не бачили, дитина про неї ніколи нічого не розповідала, тощо. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Факт проживання дитини з батьком та перебування дитини на його утриманні не спростований відповідачем, відповідач відзиву на позов не надала. З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Щодо позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Застосування вказаних принципів в даній справі. 1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом». Досліджуючи питання чи „передбачено втручання у право відповідача «законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п.1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2); жорстоко поводяться з дитиною (п.3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п.4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п.5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п.6). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку, батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Разом з цим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст.166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №409/1865/17-ц. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. 2) Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Позивач просилав суд задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на те, що дитина проживає разом з ним з січня 2018 року. Відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Дитина перебуває на повному утриманні позивача, він самостійно займається її вихованням. Відповідач зареєстрований та фактично проживає у Запорізькій області, яка наразі є окупованою територією, відповідач жодної участі у вихованні їх дитини не приймає, матеріально не забезпечує, до лікарів та навчальних закладів, гуртків не приходить, не цікавиться здоров`ям, навчанням та потребами дитини. 3) Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним). Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України»). Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Так, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку №14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки. Отже, повертаючись до обставин даної справи Судом встановлено, що відповідачці, як матері неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), про що зазначила позивач в позовній заяві. Основним твердженням позивача є те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Дитина перебуває на повному утриманні позивача, він самостійно займається її вихованням. Відповідач жодної участі у вихованні їх дитини не приймає, матеріально не забезпечує, до лікарів та навчального закладу не приходить, не цікавиться здоров`ям, навчанням та потребами дитини. Оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, до повноважень суду в контексті розгляду даної цивільної справи входить дослідження обставин ухилення батька від виконання своїх обов`язків та чи дійсно батько бажає розпочати належно виконувати свої батьківські обов`язки, чи вчинялись ним реальні спроби спілкування з дитиною, чи сплачувались або почали сплачуватись аліменти, чи звертався батько в орган опіки або суд щодо створення йому перешкод у спілкуванні із дитиною, тощо. Досліджуючи вказані чинники по даній цивільній справі, судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2014 по січень 2018. У вказаний період часу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.25). З січня 2018 сторони припинили сімені відносини, син став проживати з батьком, що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 15.05.2024 (а.с.23). Дитина навчається в Чорноморському ліцеї №6 Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, вихованням та освітою дитини займається батько [PERSON] , який відвідує батьківські збори та бере активну участь в житті класу та школи. Біологічна мати в шкільному житті [PERSON] участі не бере, що підтверджується характеристикою з ліцею (а.с 18). Мати участі в житті дитини не приймає. Факт проживання дитини з батьком та перебування дитини на його утриманні не спростований відповідачем Позивач працює в компанії «АТБ-Маркет» на посаді старшого охоронника, що підтверджується довідкою з місця роботи (а.с.19). Згідно висновку органу опіки та піклування від 23.05.2025, доцільно надати до суду висновок про позбавлення батьківських прав [PERSON] . Судом враховано, що відповідачка не з`явилася на жодне з судових засідань у справі про позбавлення її батьківських прав, що свідчить про відсутність у неї зацікавленості у результатах розгляду цієї справи та можливого позбавлення її батьківських прав. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що судом достовірно встановлено, що відповідачка вихованням та утриманням своєї дитини не займається, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, її матеріального утримання та розвитку, позивач здійснював дії щодо зміни відношення відповідачки до виховання дитини, але вона свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідачка не надала доказів, що вона вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, цікавиться її станом здоров`я, виявляє будь-яку турботу про дитину, надає матеріальну підтримку, бере участь у вихованні дитини. Відповідачка не спростувала висновків органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення її батьківських прав стосовно дитини, не надала доказів створення позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною, тощо. Проте, в цій ситуації Суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі „Мамчур проти України". Повертаючись до обставин даної справи та оцінюючи проблему забезпечення як найкращих інтересів неповнолітньої дитини, Суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дітей, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. В ситуації, що розглядається, розлучення відповідача з дитиною відбулось ще з 2018 року. Навіть в період розгляду справи, відповідач жодним чином не продемонстрував Суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною і в такій ситуації на думку Суду без бажання відповідача держава позбавлена можливості посприяти їй у виконанні ним своїх батьківських обов`язків. Також, важливим для Суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між ним і дитиною не зміняться в бік розлучення батька з донькою, які разом не проживають. В той же час, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі №331/8310/15, провадження № 61-4879св20. В свою чергу, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про неповнолітню дитину, що як наслідок буде сприяти захисту інших прав дитини. Отже, Суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію прав дитини. Крім того, Суд звертає увагу, що взаємовідносини між дитиною та матір`ю склались таким чином, що дитина протягом значного періоду свого життя проживає окремо від матері, а тому в даній ситуації Судом будуть враховані "інтереси дитини" в широкому розумінні на поняття сім`ї (включаючи біологічних батьків) (стаття 5 Конвенції про права дитини). Суд повторює, що важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у матері, оскільки вона з нею не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення матерізі своєю дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідачки фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дитиною. Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК (стаття 169) поновити себе у батьківських правах. В даних правовідносинах Судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в його сімейне життя та при визначенні „як найкращих інтересів дитини". Зокрема, враховуючи складність питання, що розглядається було призначено підготовче судове засідання, в яке були викликані всі сторони, була забезпечена участь в розгляді справи органу опіки та піклування, який мав можливість перевірити умови проживання дитини, питання вирішувалось з наданням можливості відповідачу, як висловити свою думку, так і змінити своє відношення до виховання дитини. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку Судом на перше місце ставляться „якнайкращі інтереси дітей", оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи. Отже, в даній справі позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав. В частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд керується наступним. Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, в даних правовідносинах Суд знаходить, що розмір аліментів в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини необхідно визначити в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки відповідну заяву подано одержувачем аліментів. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст.5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача.

Outcome: approved