Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-15 00:00:00

09.05.2025 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить змінити розмір аліментів, які стягуються із відповідача на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.05.2024 та стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на період навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцятитрьохрічного віку. В обґрунтування вимог зазначає, що з часу ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, розмір витрат на утримання сина значно зріс. Син має другу групу інвалідності у зв`язку з основним діагнозом - ВВР шлунково-кишкового тракту. Ця хвороба вимагає постійного контролю за правильним харчуванням, відповідної дієти. Також, в сина є проблеми з зубами, у зв`язку з чим йому було встановлено брекет-систему, на корекцію якої були понесені значні витрати. Через основний діагноз, син ходить в туалет нетрадиційним способом, що також вимагає значно більших фінансових витрат, ніж для здорової людини. Крім основного діагнозу, у дитини є багато супутніх діагнозів: хронічний іхтіоз (потрібний регулярний лікувальний догляд за шкірою і вживання вітамінів); поганий зір, у зв`язку з чим щорічно потрібно здійснювати заміну окулярів; сенсоневральна правобічна глухота IV ступені (повністю відсутній слух на праве вухо). Окрім того, з моменту присудження аліментів, погіршився стан її здоров`я. Проте, матеріальний стан відповідача значно покращився (він придбав собі автомобіль марки Ford Fusion 2014 року випуску), тому він повинен належним чином виконувати свій батьківський обов`язок, а тому просить суд збільшити розмір аліментів, які стягуються на утримання сина. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.05.2025 відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених у позові та просили суд їх задоволити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме згоден сплачувати аліменти в розмірі 3000 гривень. Зазначив, що твердження позивачки, про те, що його матеріальний стан покращився, є не зовсім вірними, так як власного житла він не має та проживає на даний час в матері. Він є підприємцем та працює на ринку, однак на даний час ринок знесений і йде будівництво, тому тимчасово він не працює. Окрім того, автомобіль, про який вказує позивач, він придбав в 2024 році за 2000 доларів США. Натомість, позивачка є власником будинку та землі в с.Біла, Тернопільського району, які перейшли їй по мировій угоді при поділі майна подружжя. Також, позивачка є власником двокімнатної квартири в Тернополі. Тому, просить суд позовні вимоги задовольнити частково. Судом встановлено наступні обставини справи та зміст спірних правовідносин. З 13 листопада 2004 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.03.2024 у справі № 607/16649/23 було розірвано. Від даного шлюбу у сторін по справі є повнолітній син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 21.04.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис № 786. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.05.2024 у справі № 607/8541/24 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 (однієї шостої) усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на період його навчання, починаючи з 16 квітня 2024 року, і до завершення навчання на факультеті комп`ютерних інформаційних технологій Західноукраїнського національного університету, але не більше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох річного віку. Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково, виходячи із таких міркувань. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина. У постанові від 17.04.2019 у справі № 644/3610/16-ц Верховний Суд вказав, що батьки зобов`язані утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття незалежно від форми навчання до досягнення нею віку, що є меншим 23 років. Необхідність утримувати інших дітей не виключає обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу також своїй повнолітній дитині, яка її потребує. Відповідно до вимог ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочки/сина, які продовжують навчання, є одним із способів захисту інтересів повнолітніх дочки/сина, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, оскільки на період навчання вони не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Сімейний кодекс України виходить із принципів рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх син (дочка). Згідно зі статтею 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. З аналізу вимог чинного законодавства вбачається, що при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Відповідно до вимог статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). В силу вимог статті 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Окрім того, з приводу доводів позивачки, щодо збільшення розміру аліментів на утриманні повнолітнього сина, у зв`язку із погіршенням стану його здоров`я, витратами на лікування та встановлення брекет-системи, Суд зазначає наступне. Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею 23 років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 СК України (утримання дитини, яка продовжує навчання). Саме такий висновок щодо застосування статті 185 СК України викладений в постанові Верховного Суду України від 29.01.2018 у справі № 622/373/16. Отож, підсумовуючи викладене, Суд зауважує, що аліменти на повнолітню дитину стягуються лише у випадку, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею 23 років. Суд приймає до уваги п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, в якому судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. При визначені наявності підстав для збільшення розміру аліментів, присуджених рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.05.2024 у справі №607/8541/24, судом враховуються матеріальні можливості платника аліментів, а також те, що він сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 1/6 частка від заробітку, а також те, що він є працездатним та визнає позов частково. Разом з тим, на думку суду, позивач не надала належних і допустимих доказів для обґрунтування заявленого нею до стягнення розміру аліментів на утримання їх спільної дитини у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно та необхідність стягнення аліментів саме у такому розмірі. Суд також зауважує, що позивач має рівний з відповідачем обов`язок в утриманні їх спільної дитини. Враховуючи вищевикладене, а також враховуючи рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, враховуючи матеріальний стан позивача та відповідача, повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення [PERSON] 23 річного віку. Стягнення аліментів проводити з дня набрання рішенням законної сили, оскільки відбувається зміна розміру аліментів, котрі вже були рішенням суду присуджені. Суд також зауважує, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому роз`яснює, що в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (частина перша статті 192 СК України). Щодо вимоги про стягнення аліментів у розмірі не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, Суд зазначає наступне. Сімейним кодексом України передбачено мінімальний гарантований розмір аліментів тільки для дітей відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Системний аналіз положень статей 182, 200, 201 СК України свідчить, що законом не передбачено визначення розміру аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина в частці від доходу з встановленням обмеження щодо їх мінімального гарантованого розміру, оскільки положення ч. 2 ст. 182 СК України стосуються лише аліментів на дітей, тобто фізичних осіб, які не досягли повноліття. Оскільки син сторін у справі вже повнолітній, то на нього не розповсюджуються норми ст. 182 СК України щодо мінімального гарантованого розміру стягуваних аліментів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позивачка звільнена від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Outcome: partial