Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

[PERSON] 14 березня 2025 року пред`явивив позов до [PERSON] , де третя особа - служба у справах дітей Тячівської міської ради Закарпатської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання [PERSON] , [INFO] , неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він, позивач, перебуває у шлюбі з [PERSON] , який зареєстрований 23 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області. Під час перебування у шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу, ще у 2011 році, коли малолітній дитині виповнилося три роки, відповідачка залишила сім?ю та виїхала за межі України до республіки Угорщина. З того часу мати перестала приділяти належну увагу дочці, ніколи дитину не відвідувала, фінансово не підтримувала та займається своїм особистим життям. Мати дитини взагалі не виконує своїх обов?язків щодо виховання дитини. За місцем навчання дитини з працівниками та вихователями [PERSON] ліцею з угорською мовою навчання ім. Ш.Голлоші ніяких відносин не підтримує. Маючи постійне місце проживання в Угорщині вже більше 14 років, відповідачка не має наміру повертатися. Її місце знаходження невідомо, а тому будь-якого договору про здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов?язків, відповідно до якого мати дитини бере участь у її вихованні, скласти неможливо. З того часу як відповідачка покинула сім?ю, а саме з 2011 року, він, позивач, одноосібно повністю утримує та виховує неповнолітню дочку [PERSON] . Інші особи, члени сім?ї другого споріднення, які можуть утримувати та виховувати неповнолітню дитину відсутні. Його, позивача, батьки померли: батько - [PERSON] помер [INFO] , а мати - [PERSON] померла [INFO] . Одноосібне виховання та утримання дитини батьком можуть підтвердити сусіди [PERSON] та [PERSON] . Встановлення факту самостійного виховання дитини йому необхідно для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрацію місця проживання дитини, виплати субсидій, захисту прав та інтересів дитини та вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини. Ухвалою судді\~Тячівського районного\~суду Закарпатської\~області від\~26\~березня 2025\~року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 30 квітня 2025 року. Ухвалою \~Тячівського \~ районного\~ \~суду \~Закарпатської \~області \~ \~від 30\~квітня \~2025\~року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22 травня 2025 року. Під час судового розгляду позивач у підтримання позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Тячівської міської ради - Лакієнко З.В. не заперечувала щодо задоволення позову. Вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи із наступного. Із свідоцтва про народження та фотокопії паспорта громадянина України видно, що позивач [PERSON] народився [INFO] і його батьками записані [PERSON] та [PERSON] ; місце його проживання із 14 лютого 2012 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6, 11). Із фотокопії паспорта громадянина України та свідоцтва про шлюб відомо, що відповідачка [PERSON] народилася [INFO] і її місце проживання з 24 січня 2008 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (на даний час Армійська) (а. с. 8, 20). Із свідоцтва про шлюб, виданого потворно, відмітки, яка міститься у паспорті громадянина України, та судового рішення відомо, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 23 липня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 квітня 2025 року, яке набрало законної сили 12 травня 2025 року (а. с. 6, 8, 20, 43-44). Із свідоцтва про народження відомо, що у сторін під час перебування у шлюбі у [INFO] народилася дочка [PERSON] (а. с. 10). Із акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, довідки, виданої Тячівським ліцеєм з угорською мовою навчання та характеристики відомо, що за відомостями реєстру територіальної громади м. Тячів, за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місця проживання [PERSON] , [INFO] , та його дочки [PERSON] , [INFO] , яка є ученицею Тячівського ліцею № 3 імені Шімона Голлоші та навчається в 11 класі даного навчального закладу. [PERSON] виховує дитину сам та є годувальником. Мати дитини з дитиною не спілкується та із сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере, з класним керівником жодного разу на зв`язок не виходила та на батьківські збори не з`являлася (а. с. 14, 15, 16, 17). Із акта обстеження умов проживання від 26 березня 2025 року, складеного начальником ССД Тячівської міської ради Лакієнко З.В., фахівцем із соціальної роботи ЦНСП Тячівської міської ради Медвідь Н.П. та депутатом Тячівської міської ради Кейкеші О.А. на підставі заяви [PERSON] , з метою встановлення факту проживання неповнолітньої дитини, залишеної батьківського піклування [PERSON] , [INFO] , проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , яким встановлено, що дитина перебуває повністю на утриманні батька, мати самоусунулася від виховання дитини, більше 14 років мати проживає за кордоном, дитину не підтримує, не спілкується з нею та матеріально їй не допомагає. Родичів неповнолітня крім батька [PERSON] не має (а.с. 47). Із нотаріально посвідчених заяв [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] є їхнім сусідом, а відповідачка [PERSON] колишньою сусідкою. З часу реєстрації їхнього шлюбу вони спільно проживали лише три роки, після чого [PERSON] залишила сім`ю. Майже 14 років тому назад [PERSON] переїхала проживати до своїх батьків у селище Буштино, Тячівського району, Закарпатської області, а потім зовсім виїхала за межі України. З того часу, коли дочці [PERSON] було приблизно три роки, вона повністю залишилася на утриманні батька, який піклується про неї, повністю її утримує та виховує. Раніше вони проживали із батьками, однак, декілька років тому назад вони померли (а.с.18,19). Із свідоцтв про смерть відомо, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , котрі були батьками позивача, померли [INFO] та 14 квітня 2021 року, відповідно (а. с. 12, 13). Із наказу служби у справах дітей Тячівської міської ради Закарпатської області від 26 березня 2025 року «Про можливість тимчасового влаштування неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , в сім`ю знайомих [PERSON] відомо, що [PERSON] тимчасово влаштована в родину знайомих [PERSON] [INFO] , строком на 6 місяців з 26 березня 2025 року, у зв`язку із тим, що мати [PERSON] , [INFO] повністю самоусунулася від виховання дитини, довгий період перебуває за кордоном, батька дитини, [PERSON] , [INFO] , мобілізовано. Встановлено тимчасове місце проживання дитини в родині [PERSON] за адресою: [ADDRESS] строком на 6 місцяців ( а.с. 55). Згідно з частинами 2, 8, 9\~статті 7 СК України,\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», \~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною 1\~статті 141 СК України,\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу\~(частина 2\~статті 141 СК України). Частиною 2\~статті 160 СК України\~передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до 161\~СК України,\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1). Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина 2). Згідно з частиною першою\~статті 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої\~статті 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20) вказано, що розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №320/948/18, (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. У заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник має бажання встановити такий факт (пункт 1 частини першої\~статті 318 ЦПК України). Позивач, звертаючись в суд з позовом до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , зазначив мету встановлення такого факту, а саме встановлення даного факту йому необхідно для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрацію місця проживання дитини, виплати субсидій, захисту прав та інтересів дитини та вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини. Однак, посилання позивача на необхідність реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі на переміщення дитини, для отримання соціальних послуг або документів, можливості одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на утримання державної соціальної допомоги, саме по собі не свідчить про наявність у нього особистого права, яке безпосередньо порушується чи оспорюється відповідачкою. Слід зауважити, що саме по собі встановлення судом факту самостійного виховання дитини батьком не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто, від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі №462/5368/16-ц зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог, тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені\~ст. 150 СК України, а їх права щодо виховання дитини закріплені у\~ст. 151 СК України. Так, за приписами ч.2\~ст.150 СК України,\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За положеннями ч. 4\~ст. 155 СК України,\~ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 157 СК України\~визначає порядок вирішення батьками питань щодо виховання дитини. Відповідно до положень\~ст. 157 СК України,\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Відповідно до пункту 2 частини 1\~статті 164 СК України, \~мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Так, згідно частини 1\~статті 14 Сімейного кодексу України, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно з частинами 1, 4\~статті 15 Сімейного кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до вимог ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з частинами 3, 4\~статті 155 Сімейного кодексу України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За змістом наведених норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п.2) ч.1\~ст.164 Сімейного кодексу України. Під час розгляду справи позивачем не доведено факту невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини. У судовому засіданні не встановлено обставин, які б беззаперечно свідчили, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини. Також суду не надано доказів того, що батько дитини самостійно несе витрати по його утриманні, та доказів того, що матір дитини таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання позивачем дитини, оскільки однозначно та достовірно не підтверджують вказаний факт. Суд звертає увагу на те, що відповідачка [PERSON] 01 квітня 2025 року, особисто, через канцелярію суду подала заяву про те, що вона повністю визнає позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, не заперечує щодо його задоволення та підтвердила той факт, що дочка [PERSON] більше десяти років проживає разом із своїм батьком [PERSON] , який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над нею, доглядає, піклується про неї та про її стан здоров`я (а. с. 36). Між тим позивач просить суд встановити в судовому порядку факт самостійного виховання дочки [PERSON] , у той час як мати дитини такі факти не заперечує та просить суд задовольнити заяву. Отже, позивач звернувся до суду з метою закріплення фактів, які ніким не оспорюються та не ставляться під сумнів, а із встановлених обставин вбачається, що сторони добровільно погодили між собою те, що їх дочка буде проживати разом із позивачем та саме позивач буде займатись її вихованням та матеріальним забезпеченням. Факт проживання дитини разом з батьком не заперечується сторонами, проти матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження даної обставини. Потреба у додатковому встановленні таких фактів судом не доведена. Встановлення факту самостійного виховання дочки не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, про які він зазначив у позові. Утримання дитини батьком є законним обов`язком та не потребує окремого встановлення судом з тією метою, яку зазначив позивач. Також, суд вважає необґрунтованими доводи позивача, викладені в позовній заяві про те, що встановлення факту самостійного виховання дитини, породжує для позивача юридичні наслідки, а саме можливість оформити соціальну допомогу, як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрацію місця проживання, виплату субсидій, захисту прав та інтересів дитини та вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини. Позивачем не наведено, які саме виплати він має можливість оформити та не залучено до участі у справі заінтересовану особу, яка буде нараховувати та здійснювати такі виплати. Також заява відповідачки, в якій вона визнала позов, не може слугувати підставою для задоволення позову. За положеннями ч. 2 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, в задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн., який, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed