Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, з участю третьої особи про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є рідною сестрою відповідачки. Батьки сторін перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.10.1954 по 01.08.1979 року. За час шлюбу, на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради від 14.08.1959 №14, батькові сторін [PERSON] було надано земельну ділянку площею 550 кв.м. по [ADDRESS] для індивідуальної забудови. За час спільного проживання, батьками позивача [PERSON] та [PERSON] було зведено на відведеній земельній ділянці житловий будинок та у встановленому порядку його узаконено. При розірванні шлюбу рішенням суду одночасно було розділено між батьками сторін належне їм на праві спільної власності будинковолодіння по [ADDRESS] по частині із визначеними приміщеннями та складовими об`єктами. В подальшому Львівською міською радою передано у спільну сумісну власність батьків сторін земельну ділянку площею 550 кв.м. по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. [PERSON] та [PERSON] було здійснено ряд добудов до житлового будинку, внаслідок чого його площа та об`єми істотно змінилися. В процесі узаконення здійснених добудов, з врахуванням вкладу кожного у здійснене будівництво, за домовленістю батьків позивача, відбулася зміна належних [PERSON] та [PERSON] часток у праві спільної часткової власності. У зв`язку із цим, починаючи з 30.09.2015 року [PERSON] стало належати на праві власності 4/5 частин, а [PERSON] 1/5 частини житлового будинку по [ADDRESS] , житловою площею 173,8 кв.м., загальною площею 398,2 кв.м. В подальшому, на підставі договору дарування від 24.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.12.2015 за номером 12727385, [PERSON] подарувала [PERSON] 21/50 частину житлового будинку [ADDRESS] . При цьому у договорі дарування дарувальником не здійснено розпорядження належною їй часткою у праві власності на земельну ділянку, на якій розташоване подароване нерухоме майно. Після смерті батьків сторін [PERSON] та [PERSON] до складу спадщини увійшла уся спірна земельна ділянка, а спадкоємцем за заповітом є відповідачка у справі [PERSON] . Оскільки на момент смерті батьків, позивачка [PERSON] досягла пенсійного віку, то вона набула право на спадкування обов`язкової частки у спадщині. Позивач вважає, що 24.12.2015 року, набувши право власності на підставі договору дарування 21/50 частин житлового будинку [ADDRESS] , на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, не зважаючи на відсутність окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки, до неї перейшло від попереднього власника [PERSON] право власності на відповідну частину земельної ділянки під будинком по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, кадастровий номер 4610136900:07:003:0028, без зміни її цільового призначення. Також з урахуванням права на обов`язкову частку у спадщині [PERSON] успадковано після смерті батька [PERSON] 1/20 (1/5*1/4=1*1/5*4=1/20) частку, а після смерті матері [PERSON] 19/200 (19/50*1/4=19*1/50*4=19/200) часток земельної ділянки під будинком по [ADDRESS] . На основі наведеного позивачка просить визнати за нею право власності на 21/50 частин земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, набутої за принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі при укладенні договору дарування від 24.12.2015; на 1/20 частину земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, в порядку спадкування після смерті [PERSON] та на 19/200 частин земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , а всього, на 113/200 частин земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, кадастровий номер 4610136900:07:003:0028. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.04.2023 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.09.2024 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: П`ята Львівська державна нотаріальна контора визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Представником відповідача вимоги зустрічного позову неодноразово уточнювалися, в редакції заяви від 08.11.2024 року [PERSON] просила визнати право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування: за заповітом [PERSON] на частину земельної ділянки площею 206,25 м.кв., що становить 150/400 від загальної площі ділянки; за заповітом [PERSON] на частину земельної ділянки площею 119,625 м.кв., що становить 87/400 від загальної площі ділянки та поділити в натурі нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , призначивши з цією метою будівельно-технічну експертизу для визначення варіантів поділу нерухомого майна між спадкоємцями, що є сторонами даного судового процесу, згідно з належними їм частками будинку і земельної ділянки. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13.06.1979 року, яким водночас було поділено належне подружжю [PERSON] будинковолодіння по частці, у тому числі і земельну ділянку. Після цього [PERSON] та [PERSON] прожили все життя по сусідству, користуючись кожен своєю частиною будинку і частиною земельної ділянки. Подальший розподіл будинку у 2015 році в частках 1/5 [PERSON] та 4/5 [PERSON] на думку позивачки за зустрічним позовом, не змінював часток у праві власності на земельну ділянку, оскільки про це була усна домовленість. Приватизація земельної ділянки у 2013 році у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] була помилковою. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14.04.2025 року виділено в самостійне провадження вимогу за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ в натурі нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Розгляд позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: П`ята Львівська державна нотаріальна контра, про визнання права власності на нерухоме майно та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, продовжено в цьому ж провадженні, справа №465/2961/23. Представник позивача в судовому засіданні просив первісні позовні вимоги задоволити в повному обсязі, у задоволенні зустрічних відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні первісних позовних вимог відмовити, зустрічні задоволити повністю. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої та другої\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини ,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що батьки сторін у справі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.10.1954 по 01.08.1979 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами про одруження від 08.10.1954 серії [NUMBER] та розірвання шлюбу від 01.08.1979 серії [NUMBER] . За час шлюбу, на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради від 14.08.1959 №14, [PERSON] було надано земельну ділянку площею 550 кв.м. по [ADDRESS] для індивідуальної забудови. За час спільного проживання, подружжям [PERSON] було зведено на відведеній земельній ділянці житловий будинок та у встановленому порядку його узаконено. При розірванні шлюбу між ними, рішенням народного суду Радянського району м. Львова (сьогодні - Франківського районного суду м. Львова) від 13.06.1979 у справі №2-919/79 одночасно було розділено між [PERSON] та [PERSON] належне їм на праві спільної власності будинковолодіння по [ADDRESS] по частині із визначеними приміщеннями та складовими об`єктами. Згідно з висновком БТІ про реєстрацію будинковолодіння від 20.09.1979, на підставі зазначеного рішення суду за [PERSON] було зареєстровано право особистої власності на частину будинковолодіння по [ADDRESS] . В подальшому, п.37 ухвали Львівської міської ради від 27.11.2003 за №887, із внесеними до неї змінами ухвалою від 26.02.2004 за №1131, [PERSON] та [PERSON] передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 550 кв.м. по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. На виконання даної ухвали, подружжям [PERSON] було розроблено технічну документацію та отримано свідоцтво від 10.12.2013, індексний номер 14351219, про право спільної сумісної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,055 га, кадастровий номер 4610136900:07:003:0028, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.12.2013 за номером 3778287. [PERSON] та [PERSON] було здійснено ряд добудов до житлового будинку, внаслідок чого його площа та об`єми істотно змінилися. За домовленістю співвласників відбувся поділ спільного будинку на підставі висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 27.10.2015 року № 2/15499, за яким [PERSON] стало належати на праві власності 4/5 частин, а [PERSON] 1/5 частини житлового будинку по [ADDRESS] , житловою площею 173,8 кв.м., загальною площею 398,2 кв.м. Вказані обставини підтверджуються відповідними свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 02.10.2015 індексні номери 44986509 та 44990940, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.09.2015 за номерами 11440332 та 11441912 відповідно. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). На основі наведеного суд дійшов висновку, що після поділу житлового будинку по [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] у частках 1/5 та 4/5 відповідно, їх частки у праві власності на земельну ділянку визначаються пропорційно до часток у праві власності жилого будинку - [PERSON] - 1/5 та [PERSON] 4/5. При цьому суд не бере до уваги покликання відповідачки [PERSON] про те, що земельна ділянка по [ADDRESS] була поділена по частці рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13.06.1979 року, оскільки на цей час діяв ЦК УРСР 1963 року, який не передбачав можливості набуття права приватної власності на земельну ділянку (про що зазначає і сама відповідачка), а зазначеним рішенням суду було лише встановлено порядок користування нею. В цьому контексті суд наголошує, що на момент поділу житлового будинку по [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] у частках 1/5 та 4/5 відповідно земельна ділянка належала співвласникам на праві спільної сумісної власності, оформленому у 2013 році, що підтверджує добровільність та усвідомленість такого поділу. Не знайшли свого підтвердження також доводи відповідачки про наявність усних домовленостей про поділ земельної ділянки по ідеальних часток, як і аргументи про те, що добудова здійснювалася лише [PERSON] та лише на її частині земельної ділянки. В подальшому, на підставі договору дарування від 24.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.12.2015 за номером 12727385, [PERSON] подарувала [PERSON] 21/50 частину житлового будинку [ADDRESS] . У зазначеному договорі дарувальником [PERSON] не здійснено розпорядження належною їй часткою у праві власності на земельну ділянку, на якій знаходиться подарований об`єкт нерухомого майна. [INFO] помер батько сторін [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15.04.2021 серії [NUMBER] , а [INFO] померла матір сторін [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 25.05.2021 серії [NUMBER] . Після їхньої смерті відкрилася спадщина на усе належне їм майно, а їхнім спадкоємцем за заповітами являється [PERSON] . 05.07.2021 [PERSON] подала у П`яту Львівську державну нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини за законом, оскільки на момент смерті батьків досягла пенсійного віку, та набула право на спадкування обов`язкової частки. На день ухвалення даного рішення нотаріусом видано сторонам свідоцтва про право на спадщину щодо частки у будинку по [ADDRESS] та спір щодо будинку відсутній, однак нотаріусом не видано свідоцтво про право на спадщину в частині земельної ділянки через наявність спору між сторонами, тому такий підлягає вирішенню у судовому порядку. На підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Зокрема встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У відповідності до ч.1 ст.120 ЗК України, в редакції на час укладення договору дарування 24.12.2015) було визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Указані положення кореспондуються з положеннями частини першої статті 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно якої до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У п.59-63 своєї постанови від 20.01.2021 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, за результатами розгляду справи № 318/1274/18, вказав, що стаття 120 ЗК України у вказаній редакції, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Крім цього, судом встановлено, що після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] єдиним спадкоємцем за заповітами являється їх дочка [PERSON] . В той же час, при відсутності заповітів [PERSON] та [PERSON] , їх спадкоємцями за законом являються двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . На момент смерті [PERSON] та [PERSON] у шлюбі не перебували, а тому не являються спадкоємцями після смерті один одного. У відповідності до ч.1 ст.1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» закріплює визначення поняття «непрацездатні громадяни»: особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право не пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Оскільки, на час смерті батьків [INFO] та [INFO] позивачка [PERSON] досягла пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і в передбачений ст.1269 ЦК України шестимісячний строк подала у П`яту Львівську державну нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] , тому набула право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, що відкрилася. Таким чином, реалізувавши своє право на спадкування обов`язкової частки, [PERSON] успадкувала половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, тобто, спадкового майна кожного з батьків [PERSON] та [PERSON] . Отже, слідуючи принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, після реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок у відповідних частках 1/5 та 4/5, та в подальшому відчуження 21/50 частин будинку [PERSON] на користь [PERSON] , на час смерті [PERSON] належало на праві власності 1/5 частина, а [PERSON] 19/50 частин земельної ділянки під будинком по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, кадастровий номер 4610136900:07:003:0028. Однак, вказані обставини не відповідають об`єму нерухомого майна, зазначеному у свідоцтві про право власності на земельну ділянку від 10.12.2013, індексний номер 14351219, що позбавляє нотаріуса можливості правильним чином розподілити спадщину між спадкоємцями. Враховуючи наведене, [PERSON] успадковано після смерті батька [PERSON] 1/20 (1/5*1/4=1*1/5*4=1/20) частку, а після смерті матері [PERSON] 19/200 (19/50*1/4=19*1/50*4=19/200) часток земельної ділянки під будинком по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, кадастровий номер 4610136900:07:003:0028. У зв`язку із цим, а також враховуючи неможливість оформлення позивачем права власності на вказане нерухоме майно в адміністративній процедурі через відсутність належно оформлених документів спадкодавців про право власності на земельну ділянку відповідно до об`єму їх власності на час відкриття спадщини, вважаю, що таке право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за позивачем права власності на зазначене спадкове майно. За таких обставин, оскільки за принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі при укладенні договору дарування від 24.12.2015 позивач набула у власність 21/50 частин земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, кадастровий номер 4610136900:07:003:0028, а в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] 1/20 частку, після смерті матері [PERSON] 19/200 часток цієї ж земельної ділянки, тому в загальній своїй сукупності за нею підлягає визнанню право власності на 113/200 (21/50+1/20+19/200=(21*4)+(1*10)+(19*1)/200) частин спірної земельної ділянки. Виходячи із наведеного первісні позовні вимоги [PERSON] слід задоволити. Водночас, відповідачці за первісним та позивачці за зустрічним позовом [PERSON] належить 3/20 частину земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, кадастровий номер 4610136900:07:003:0028, в порядку спадкування після смерті [PERSON] та на 57/200 частин земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,055 га, кадастровий номер 4610136900:07:003:0028, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , тому в цій частині позовні вимоги за зустрічним позовом слід задоволити. В іншій частині у задоволенні вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №32528798800006700375 від 11.04.2023 року [PERSON] сплатила судовий збір у розмір 2825,21 грн., а тому враховуючи задоволення позовних вимог за первісним позовом в повному обсязі, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача (за первісним позовом) на користь позивача. Крім цього, [PERSON] (позивачем за зустрічним позовом) було сплачено 2147,20 грн. судового збору за подання зустрічної позовної заяви, а тому враховуючи, що зустрічний позов задоволено частково, а також те, що позовна вимога зустрічного позову про поділ в натурі нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділена в окреме провадження, з [PERSON] (відповідача за зустрічним позовом) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 429,40 грн.

Outcome: approved