Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У лютому 2024 року представник позивача звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу №3246/2023/3912471 від 01.07.2023 транспортного засобу AUDI ТТ, 2019 року випуску укладений між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. Позовну заяву мотивує тим, що в провадженні Печерського УП ГУНП у місті Києві перебувало кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №120221000600000745 від 13.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення. Відповідальність за яке передбачено ч. 4 ст.190 (в редакції 21.03.2023) КК України. Позивачу [PERSON] надано статус потерпілого у вказаному кримінальному провадженні.06.12.2023 [PERSON] повідомлено про підозру у рамках кримінального провадження за №120221000600000745 від 13.07.2022. В ході досудового розслідування встановлено, що у вересні 2021 року [PERSON] своїми умисними діями, шляхом обману та зловживання довірою, здійснив заволодіння майном [PERSON] (шахрайство), а саме 30000 (тридцять тисяч) Євро, що є приблизно еквівалентом 1 233 630 грн. Заволодіння грошовими коштами [PERSON] здійснив під виглядом позики коштів для власних потреб - купівлі елітного автомобіля з обіцянкою повернути їх за рахунок майбутніх заохочувальних виплат за місце роботи. Однак кошти не повернув, стало очевидним, що [PERSON] не мав на меті повертати [PERSON] отримані гроші. На даний час обвинувальний акт направлено в суд та справа знаходиться на розгляді в Печерському районному суді м.Києва (судова справа 757/49840/23-к). За отримані злочинним шляхом кошти було придбано автомобіль Audi ТТ, VIN [NUMBER] , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3, який було зареєстровано за [PERSON] 01.10.2021. 1.07.2023 року автомобіль перереєстровано на [PERSON] , яка є членом сім`ї , співмешканкою, пов`язаною з [PERSON] особою. Таким чином, [PERSON] , знаючи про порушене відносно нього кримінальне провадження, зважаючи на необхідність повернення грошових коштів, які були нам отримані для купівлі автомобіля , не бажаючи віддавати [PERSON] сам автомобіль в рахунок боргу, [PERSON] цілеспрямовано формально, тобто лише документально, перереєстрував право власності на автомобіль на іншу особу - [PERSON] , яка одночасно є близькою людиною, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу автомобіля № 3246/2023/3912471 від 01.07.2023 транспортного засобу AUDI ТТ, 2019 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON] є фраудаторним, тобто таким, що укладений не на користь кредитора. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.03.2024 року вказану цивільну справу передано за підсудністю до Вінницького районного суду Вінницької області (21009, м. Вінниця, вул. Винниченка, 29) . Постановою Київського апеляційного суду від 01.05.2024р. ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 05.03.2024р. - скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Святошинського районного суду м. Києва. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено повністю. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 22 січня 2025 року у задоволенні заяви представника позивача Віницького Віктора Олександровича про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля відмовлено. Клопотання представника відповідачів Басараб Наталії Володимирівни про часткове скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля -задоволено. Частково скасовано заходи забезпечення позову у справі № 759/4230/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля в частині заборони користування автомобілем Audi ТТ, VIN [NUMBER] , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3, д/н [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 22 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 05.05.2025 року клопотання представника позивача Віницького Віктора Олександровича про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля залишено без задоволення. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача адвокат Віницький В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові, що [PERSON] є кредитором, а [PERSON] боржником. [PERSON] , знаючи про порушене відносно нього кримінальне провадження, зважаючи на необхідність повернення грошових коштів, які були ним отримані для купівлі автомобіля , не бажаючи віддавати [PERSON] сам автомобіль в рахунок боргу, [PERSON] з [PERSON] цілеспрямовано уклав фраудаторний договір купівлі-продажу автомобіля № 3246/2023/3912471 від 01.07.2023 транспортного засобу AUDI ТТ, 2019 року випуску та просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідачів адвокат Басараб Н.В. проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, вказувала на відсутність будь-яких укладених правочинів між [PERSON] та [PERSON] , за якими [PERSON] є боржником, а [PERSON] кредитором, відсутність обвинувального вироку відносно [PERSON] , відсутність судових рішень де [PERSON] є боржником, а [PERSON] стягувачем, відсутність відкритих виконавчих проваджень. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача адвоката Віницького В.О., представника відповідачів адвоката Басараб Н.В., оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.10.2021 [PERSON] було придбано автомобіль Audi ТТ, VIN [NUMBER] , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3. У провадженні Печерського УП ГУНП у місті Києві перебувало кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №120221000600000745 від 13.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення. Відповідальність за яке передбачено ч. 4 ст.190 (в редакції 21.03.2023) КК України. У кримінальній справі № 757/49840/23-к Печерським районним судом міста Києва розглядається обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (шахрайство). 01.07.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №3246/2023/3912471 автомобіля Audi ТТ, VIN [NUMBER] , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3. Представник позивача адвокат Віницький В.О., підтримуючи позовні вимоги зазначав, що укладений 01.07.2023 між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу №3246/2023/3912471 автомобіля Audi ТТ, VIN [NUMBER] , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3 є фраудаторним, тобто таким, що укладений не на користь кредитора [PERSON] , а саме на ухилення від можливого стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, якими [PERSON] заволодів шляхом шахрайства, і на які придбав спірний автомобіль, а в подальшому уклав оспорюваний договір з метою уникнення майнової відповідальності. Як на доказ посилається на те, що Печерським районним судом міста Києва розглядається обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (шахрайство) у кримінальній справі № 757/49840/23-к. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частини перша, друга, третя статті 62 Конституції України). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 сформульовано поняття фраудаторний правочин- це правочин, учинений боржником на шкоду кредитору. Суд касаційної інстанції наголосив, що важливими ознаками фраудаторності правочину є: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно буде забрано за борги); характеристика контрагента, з яким боржник укладає оскаржуваний договір (наприклад, родич боржника, давній знайомий, партнер, товариш, інші пов`язана особа); ціна, зокрема: наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Фраудаторні правочини (правочини, вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема: у банкрутстві (ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства); при неплатоспроможності банків (ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (ч.4 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до частини першої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог. Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування. Так, у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Слід зазначити, що в постановах Верховного суду від 24.07.2019 у справах №405/1820/17, №372/3541/16-ц від 13.05.2020, від 28.11.2019 №910/8357/18, від 20.05.2020 №922/1903/18, №619/82/19 від 11.11.2020, сформульована позиція, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Київським апеляційним судом 13.07.2021 в рішенні по справі №754/6863/20, зазначено: «у переважній більшості фраудаторні правочини вчиняються між близькими родичами. У деяких із вказаних справ договори визнавались недійсними на підставі ст.ст. 203 і 215 ЦК України, у деяких ще додатково на підставі ст. 234 ЦК України, згідно з якою фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним». Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 ЦК України є визнання правочину недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.05.2021 № 693/624/19 констатував, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у справі № 405/1820/17 від 24 липня 2019 року . Враховуючи те, що позивачем так і не було доведено суду, що відповідач [PERSON] є боржником і має невиконані боргові зобов`язання перед позивачем, як кредитором [PERSON] , що станом на 01.07.2023 року у відповідача [PERSON] існувало невиконане зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, у зв`язку з чим оспорюваний договір не має ознак фраудаторного правочину , а тому суд приходить до висновку , що позов не підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed