Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

30 вересня 2021 року Миколаївська міська рада звернулася з позовом до Корабельного районного суду міста Миколаєва, в якому просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення в сумі 193 107,71 грн та на користь Миколаївської міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 896,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 грудня 2020 року, яке набрало законної сили 22 березня 2021 року, поновлено на посаді начальника відділу економічної безпеки Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» [PERSON] та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, судові витрати на загальну суму 193\~107,71 грн. Стягнуті судовим рішенням кошти були сплачені Міським комунальним\~підприємством «Миколаївводоканал»в повному обсязі. Оскільки факт незаконного звільнення працівника встановлено рішенням суду, ураховуючи приписи статей 134, 136, 237 КЗпП України, позивач, як особа яка винувата в незаконному звільненні працівника, повинен відшкодувати завдану матеріальну шкоду. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2021 року справу направлено до Жовтневого районного суду Миколаївської області в порядку статті 31 ЦПК України. Ухвалою суду від 07 грудня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. В подальшому на підставі клопотання Миколаївської міської ради, ухвалою суду від 24 січня 2022 року постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, розпочавши підготовче провадження у справі. \~ \~ \~ \~09 березня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві вказав на безпідставність позову, оскільки його прямої вини у незаконному звільненні працівника не було. Зазначив, що звільнення [PERSON] із займаної посади, пов`язане із неналежним виконанням своїх посадових обов`язків директора з управління персоналом, яким і було Фактично порушено процедуру звільнення, визначену в частині другій статті 40 та частині третій статті 49-2 КЗпП України. Вказав на неповноту позовних вимог, оскільки позивач не зазначив на чию користь необхідно стягнути матеріальну шкоду. Ухвалою суду від 15 січня 2024 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал». 24 травня 2024 року від третьої особи надійшли пояснення, зі змісту яких убачається не підтримання позовних вимог, оскільки бюджету територіальної громади міста Миколаєва матеріальна шкода не спричинена. Судові засідання неодноразово відкладались через ведення активних бойових дій на території міста Миколаєва, а також за клопотаннями сторін. У судове засідання сторони, їх представники та представник третьої особи не з`явилися, надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, судом установлено наступне. Відповідач [PERSON] , відповідно до контракту від 07 червня 2016 року та листа від 14 липня 2021 року №27841/31-01/21-2 є керівником Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» (т.1 а.с.48-55). Наказом від 23 березня 2020 року №В/К-0020 звільнено з посади начальника відділу економічної безпеки Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» з 23 березня 2020 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників [PERSON] (т.1 а.с.22).\~ Указаний наказ видано відповідачем, як керівником Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал». Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 грудня 2020 року у справі №489/3349/20, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 березня 2021 року, позов [PERSON] задоволено частково, поновлено [PERSON] на посаді головного д начальника відділу економічної безпеки Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал»; стягнуто з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 183\~432,58 грн, моральну шкоду в розмірі 2\~000 грн, судовий збір та витрати на правову допомогу в загальній сумі 5840,80 грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць; вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т.1 а.с.8-12, 13-19). Указаним рішенням, встановлено порушення трудового законодавства при звільненні [PERSON] . За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання зазначеного вище рішення суду Міським комунальним підприємством «Миколаївводоканал» на користь [PERSON] сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 147 663,23 грн (з урахуванням податків і зборів), моральну шкоду в розмірі 2\~000 грн, судовий збір у сумі 840,80 грн та витрати на правову допомогу в сумі 4025,00 грн (з урахуванням податків і зборів). Згідно з пунктом 8 частини першої\~статті 134 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У\~статті 237 КЗпП України\~визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до усталеної судової практики при незаконному звільненні настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного. Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року по справі №\~401/1745/16-ц виснував, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті\~134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що саме відповідачем видано наказ про звільнення [PERSON] з займаної посади, який в подальшому поновлений на підставі рішення суду, позиція відповідача про відсутність у його діях будь-якої форми вини та візування проекту наказу керівником служби персоналу, який і допустив вказані порушення, є неприйнятною та не звільняє його від відповідальності щодо відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові відповідних виплат. Як визначено в статті 237 КЗпП України судом покладається на службову особу, яка винувата в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду заподіяну підприємству, установі чи організації. Згідно пункту 1.1. Статуту (нова редакція) Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал», затвердженого рішенням Миколаївської міської ради віл 22 грудня 216 року №13/7 (далі Статут) Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» створено Миколаївською міською радою з метою самостійної господарської діяльності і засноване на комунальній власності територіальної громади міста Миколаєва. Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, має право від свого імені укладати договори, набувати майнові та особисті немайнові права й виконувати обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді. Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах свого майна і не відповідає за зобов`язання держави та його власника, а держава та власник не відповідають за зобов`язання підприємства (пункти 1.3., 1.6. Статуту). Пунктом 4.13 Статуту визначено, що збитки, які понесені підприємством у результаті порушення його майнових прав громадянами, юридичними особами та державними органами відшкодовуються безпосередньо підприємству за рішенням суду. Як установлено в судовому засіданні та об`єктивно підтверджується платіжними дорученнями (т.1 а.с.56-58) матеріальна шкода, завдана внаслідок незаконного звільнення [PERSON] виплачена йому саме Міським комунальним підприємством «Миколаївводоканал», а не його власником Миколаївською міською радою. Отже, з урахуванням приписів статті 237 КЗпП України та пунктів 1.1., 1.3., 1.6., 4.13. Статуту матеріальна шкода, завдана внаслідок незаконного звільнення в розмірі 193\~107,71 грн, яка виплачена цьому працівнику, повинна бути відшкодована Міському комунальному підприємству «Миколаївводоканал». У підготовчому судовому засіданні судом уточнювались позовні вимоги, наголошувалось на відсутності у позовних вимогах відомостей на чию користь необхідно здійснити стягнення матеріальної шкоди, а також уточнювалась обставина кому саме спричинена шкода. Представник позивача наполягав на обставинах, викладених в позовній заяві, вказуючи, що шкода спричинена не підприємству, а бюджету територіальної громади міста Миколаєва. Суд констатує, що обираючи спосіб захисту свого можливого порушеного права позивач не визначив на користь кого необхідно стягнути з відповідача з винуватої особи матеріальну шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення в розмірі 193\~107,71 грн, не скористався своїми процесуальними правами, визначеними статтями 43, 49 ЦПК України, при тому, що судом неодноразово наголошувалось на зазначеному. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~ \~ \~ \~Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року по справі № 925/1265/16 виснувала, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 4/1415/19). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги Миколаївської міської ради до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» про стягнення збитків, завданих внаслідок незаконного звільнення задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: dismissed