Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

12.02.2025 до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , згідно вимог якого позивач просить суд: - стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в рамках виконавчого провадження [NUMBER], інфляційні втрати в розмірі: 213 078,97 грн. (двісті тринадцять тисяч сімдесят вісім гривень 97 копійок) та 3% річних в розмірі 65 659,03грн. (шістдесят пять тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять гривень 3 копійки), а всього - 278 738,00 грн. ( двісті сімдесят вісім тисяч сімсот тридцять вісім гривень); - стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] в рамках виконавчого провадження [NUMBER] інфляційні втрати в розмірі: 32 204,94 (тридцять дві тисячі двісті чотири гривні 94 копійки) та 3% річних в розмірі 9 869,26 (девять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять гривень 26 копійок), а всього - 42 074,20 грн. ( сорок дві тисячі сімдесят чотири гривні 20 копійок). Підставами позовних вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є невиконання відповідачем рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.09.2023 року у справі № 676/2526/19. Позивач, вказує, що, на момент звернення позивача до суду, відповідач рішення суду не виконала, стягнуту за рішенням суду суму грошових коштів позивачу не повернула, а тому грошове зобов`язання, незважаючи на наявність виконавчого провадження, не можна вважати таким, що припинило своє існування, оскільки главою 50 ЦК України такої правової підстави припинення зобов`язань не передбачено. Ухвалою судді від 18.02.2025 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку загального (позовного) провадження. Ухвалою суду від 16.04.2025 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] . 11.06.2025 до суду з`явився представник позивача та подав заяву про проведення судового засідання без фіксації технічними засобами та за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною восьмою статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідач був повідомлений про судове засідання шляхом направлення судової повістки на останню відому адресу реєстрації, що узгоджується з приписами цивільного процесуального законодавства, що як наслідок свідчить, що відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, що узгоджується з ч. 2 ст. 267 ЦПК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця знаходиться зведене виконавче провадження ЗВП 75560942, в яке входять наступні виконавчі провадження: - ВП [NUMBER] (постанова про відкриття від 17.07.2024 року), що відкрито за виконавчим листом № 676/2526/19 від 30.10.2023 року, виданого Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької обл., на підставі рішення від 12.09.2023 року про визнання спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , грошові кошти у сумі 1 737 008,50 гривень (мільйон сімсот тридцять сім тисяч вісім гривень) 50коп., що еквівалентно 47 500,00 (сорока семи тисячам п`ятистам ) доларам США, станом на 19.06.2023 року що відповідає частині вартості вказаної квартири; - ВП [NUMBER] (постанова про відкриття від 17.07.2024 року), що відкрито за виконавчим листом № 676/2526/19 від 30.10.2023 року, виданого Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької обл., на підставі рішення від 12.09.2023 року про стягнення з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , грошові кошти в сумі 257 590,00 грн., що відповідає частині вартості автомобіля AUDI A6, як спільного майна подружжя. У відповідності до ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», на адресу боржника направлено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № [NUMBER] від 17.07.2024 року та ВП №75560258 від 17.07.2024 року рекомендованим листом. (0200255074481). В рамках зведеного виконавчого провадження здійснено заходи примусового виконання: накладено арешти на рахунки боржника (кошти відсутні), здійснено розшук майна боржника. Щодо добровільного виконання рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.09.2023 року у цивільній справі № 2/676/20/23 (рішення набрало законної сили 22.10.2023 р.), позивач вказує, що боржник [PERSON] всіляко ухиляється від виконання і добровільно не здійснила погашення боргу. Так, за зведеним виконавчим провадження 75560942 з [PERSON] було в примусовому порядку стягнуто 184 983,22грн. та перераховано наступним чином: - ВП [NUMBER]: 309,50грн - витрати виконавчого провадження; 153 066,52грн. - кошти за ВД стягнуті на користь стягувача (25.07.2024- в сумі 14 566,00 грн.; 29.07.2024- в сумі 40 653,00 грн.; 01.08.2024- в сумі 97 847,52грн.) 9 784,75грн. - винагорода приватного виконавця; Залишок не стягнутого боргу за виконавчим документом складає 1 583 941,98грн.; - ВП [NUMBER]: 309,50грн - витрати виконавчого провадження;14 510,32грн - кошти за ВД стягнуті на користь стягувача (01.08.2024- кошти в сумі 14 510,32грн.); 1481,03грн - винагорода приватного виконавця; Залишок не стягнутого боргу за виконавчим документом складає 243 079,68грн. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. На момент звернення позивача до суду відповідач рішення суду не виконала, стягнуту за рішенням суду суму грошових коштів позивачу не повернула, а тому грошове зобов`язання, незважаючи на наявність виконавчого провадження, не можна вважати таким, що припинило своє існування, оскільки главою 50 ЦК України такої правової підстави припинення зобов`язань не передбачено. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зазначено, що положення статті 625 ЦК України поширюється на невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19), до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. За встановлених обставин та відповідних правових підстав, суд приходить до висновку, що позивач має право, у зв`язку із невиконанням судового рішення в межах суми боргу на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат за період із 22 жовтня 2023 року (дата набрання законної сили рішенням) до 10 лютого 2025 року (дата звернення до суду). Сума інфляційних втрат обчислена виходячи із суми боргу у: - ВП [NUMBER] в розмірі: 213 078,97 грн.-інфляційних втрат та 65 659,03 грн.- 3% річних (розрахунок додається в додатках 7,8); - ВП [NUMBER] в розмірі : 32 204,94 грн.-інфляційних втрат та 9 869,26 грн.- 3% річних (розрахунок додається в додатках 9,10). Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розмір суми заборгованості наданий позивачем відповідачем в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України не спростований. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про задоволення позовних, враховуючи, що стороною відповідача доводи спростовані не були. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 3208,12 грн. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: approved