Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача 19 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 23.02.2024-100000325 від 23 лютого 2024 року на загальну суму 19 800 грн 00 коп. Позовна заява обґрунтована тим, що 23 лютого 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 23.02.2024-100000325 шляхом приєднання відповідача до умов договору із застосуванням електронного підпису, створеного одноразовим ідентифікатором. За умовами зазначеного договору позичальнику було надано кредит у розмірі 10 000 грн 00 коп. строком на 42 дні. На виконання умов договору ТОВ «Споживчий центр» перерахувало відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 грн 00 коп., що підтверджується відповідною квитанцією. Однак відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 19 травня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 19 800 грн 00 коп., яка складається з: основної суми заборгованості (тіло кредиту) 10 000 грн 00 коп.; заборгованості за нарахованими процентами 9 800 грн 00 коп. Ураховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 19 800 грн 00 коп., а також судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 2 422 грн 40 коп. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами. III. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 20 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. В ухвалі зазначено обов`язок відповідача надати відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі. Відповідач [PERSON] не подав до суду відзиву чи інших письмових пояснень, не повідомив про зміну місця свого проживання та не виявив будь-якої процесуальної активності у справі. Разом з тим, судом вжито всіх належних заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження та розгляд справи. Відповідачу було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими матеріалами за його зареєстрованою адресою. Вручення поштового відправлення підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення. Отже, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи, а суд забезпечив дотримання принципу змагальності та надав відповідачу реальну можливість реалізувати своє право на захист. За таких обставин справа підлягає розгляду у порядку заочного провадження за відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства. IV. Підстави для ухвалення заочного рішення Відповідно до частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення у разі одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки; відповідач не подав відзиву на позов; позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Установивши, що вказані умови у справі наявні, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення відповідно до статей 280281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. V. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що 23 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 23.02.2024-100000325 (а.с. 813). Цього ж дня, 23 лютого 2024 року, [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора «Е497» підписав пропозицію ТОВ «Споживчий центр» про укладення кредитного договору (оферту) та заявку, за умовами яких відповідачу було надано кредит на таких умовах: сума кредиту 10 000 грн 00 коп.; строк користування кредитом 42 дні з дати надання; дата повернення кредиту 4 квітня 2024 року. Сторони погодили процентні ставки: «Економ» -\~фіксована незмінна у розмірі 2,0 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом кожних перших 14 днів з дня отримання чергового траншу включно; «Стандарт» -\~фіксована незмінна у розмірі 2,5 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку на який надається кредит, окрім періоду застосування процентної ставки «Економ». Розміри вказаних процентних ставок не можуть бути збільшено в односторонньому порядку (п.п. 7, 8 Заявки). Одночасно з укладенням кредитного договору [PERSON] було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 1415). Кредитні кошти в сумі 10 000 грн були перераховані відповідачу 23 лютого 2024 року о 07:22 год через платіжну систему «LIQPAY» шляхом зарахування на банківську картку [NUMBER] , що підтверджується квитанцією (а.с. 17). Згідно з довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором № 23.02.2024-100000325, станом на 19 травня 2025 року заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Споживчий центр» становить 19 800 грн 00 коп., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту 10 000 грн 00 коп.; заборгованість за процентами 9 800 грн 00 коп. (а.с. 16). Відповідач не надав суду доказів сплати зазначеної суми заборгованості або спростування розрахунку позивача. VІ. Оцінка Суду Укладення електронного договору про споживчий кредит Підставою позову є невиконання відповідачем кредитних зобов`язань, що виникли внаслідок отримання ним грошових коштів у позику. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин також вважається вчиненим у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді врегульовані Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Згідно зі статтею 3 Закону, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і оформлена в електронній формі. За змістом частин третьої, четвертої та шостої статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) іншою стороною. Пропозиція укласти електронний договір може бути здійснена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або в інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Акцепт може бути здійснений шляхом надсилання підписаного електронного повідомлення, заповнення електронної форми або вчинення дій, які за змістом роз`яснені як прийняття пропозиції. Відповідно до частини дванадцятої статті 11 Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону, має силу договору, укладеного у письмовій формі. Стаття 12 Закону визначає, що підписання електронного правочину може бути здійснене за допомогою: електронного підпису або електронного цифрового підпису згідно із Законом України «Про електронний цифровий підпис», електронного підпису, створеного одноразовим ідентифікатором, аналога власноручного підпису (факсиміле) за наявності письмової згоди сторін, що містить зразки таких підписів. Матеріалами справи підтверджено, що боргові зобов`язання між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] виникли на підставі кредитного договору № 23.02.2024-100000325 від 23 лютого 2024 року. На підтвердження факту укладення цього договору позивач надав до суду докази, які відображають чітку хронологію дій сторін в інформаційно-телекомунікаційній системі під час укладення електронного договору. Згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (офертою), ТОВ «Споживчий центр» запропонувало укласти договір на умовах, викладених у оферті. Договір складався з електронних документів, які містять усі істотні умови: оферта, розміщена на сайті кредитора; заявка, сформована на сайті після ідентифікації позичальника та погодження ним умов договору; акцепт підтвердження згоди позичальника шляхом введення одноразового ідентифікатора (коду з SMS), отриманого на вказаний ним номер телефону. Відповідач підтвердив ознайомлення з умовами договору та їх прийняття (акцепт), зокрема умови кредиту, строки повернення, відсоткові ставки, а також погодився на укладення договору шляхом підписання акцепту одноразовим ідентифікатором. Відповідно до пункту 11.9 оферти, позичальник підтвердив, що номер телефону, використаний для акцепту, належить йому особисто і не передається іншим особам. Пунктом 11.10 оферти передбачено, що платіжний засіб (рахунок), вказаний для зарахування коштів, належить виключно позичальнику на законних підставах. Суд дійшов висновку, що 23 лютого 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 23.02.2024-100000325 строком на 42 календарні дні в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Умови договору містять погоджені сторонами процентні ставки, порядок нарахування відсотків та обов`язок повернення отриманих коштів. Вказані обставини відповідачем не були спростовані належними і допустимими доказами. Розрахунок заборгованості та доказування її розміру Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Під час ухвалення рішення суд зобов`язаний з`ясувати, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, і якими доказами вони підтверджуються; а також чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 Цивільного процесуального кодексу України). Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 19 травня 2025 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 19 800 грн 00 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 10 000 грн 00 коп.; заборгованість за процентами 9 800 грн 00 коп. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18) зроблено висновок, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до цієї статті, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факти здійснення таких операцій. Первинні документи мають бути складені під час здійснення господарської операції або безпосередньо після її завершення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на їх основі можуть складатися зведені облікові документи. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідає вимогам зазначеного Закону: він є чітким, зрозумілим та узгоджується з умовами кредитного договору. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) суд дійшов правового висновку, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами за таким договором, підлягають реалізації, а обов`язки виконанню. Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, зокрема ґрунтуватися на чесності, відкритості та повазі до інтересів іншої сторони договору. У частинах першій і третій статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити грошові кошти, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку. Зобов`язання повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже, спростувати розрахунок заборгованості за кредитом можливо лише шляхом подання належних та допустимих доказів стороною, яка оспорює зазначений розрахунок. Суд звертає увагу, що відповідач не подав ані відзиву, ані заперечень щодо факту отримання кредиту чи його розміру. Також ним не надано жодних доказів, які б спростовували обставини, наведені позивачем, або доводи щодо обґрунтованості та достовірності розрахунку заборгованості. У постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 367/4970/13-ц викладено позицію, що боржник, який заперечує проти розміру кредитної заборгованості, розрахованої банком чи іншою кредитною установою, має процесуальний обов`язок подати докази, що спростовують як факт надання кредиту, так і визначений розмір заборгованості. Установлено, що між сторонами укладено кредитний договір № 23.02.2024-100000325 від 23 лютого 2024 року, за умовами якого відповідачу надано кредит строком на 42 календарні дні з 23 лютого 2024 року по 4 квітня 2024 року. Із наданих позивачем матеріалів справи вбачається, що нарахування процентів за кредитним договором здійснювалося виключно в межах строку дії договору. Наведений позивачем розрахунок заборгованості за процентами в сумі 9 800 грн 00 коп. відповідає умовам кредитного договору № 23.02.2024-100000325 від 23 лютого 2024 року та не був оспорений відповідачем. Висновки Оцінивши в сукупності всі надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, належним чином підтвердженим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд установив, що 23 лютого 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 23.02.2024-100000325, який є чинним, укладеним у належній формі з дотриманням вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію». Укладення договору підтверджується наявними в матеріалах справи електронними документами (офертою, заявкою, паспортом споживчого кредиту, квитанцією про перерахування коштів), що фіксують чітку послідовність дій сторін при укладенні договору. На виконання вказаного договору позивачем було надано відповідачу кредитні кошти в розмірі 10 000 грн 00 коп., які надійшли на платіжну картку, що належить відповідачу, що підтверджено квитанцією платіжної системи «LIQPAY». Суд дійшов висновку, що у встановлений договором строк до 4 квітня 2024 року відповідач не виконав обов`язок щодо повернення кредиту та сплати нарахованих процентів, унаслідок чого станом на 19 травня 2025 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 19 800 грн 00 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 10 000 грн 00 коп.; заборгованості за нарахованими процентами 9 800 грн 00 коп. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі та розгляд справи по суті, не подав до суду жодних доказів на спростування позовних вимог, не надав відзиву або заперечень, не з`явився в судове засідання без поважних причин. Надані позивачем документи свідчать про реальність надання кредиту, визначеність умов договору та факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань. Розрахунок заборгованості є належно оформленим, здійснений відповідно до умов договору та норм законодавства, зокрема статті 1054 ЦК України. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду (зокрема, у постановах від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц та від 14.07.2020 у справі № 367/4970/13-ц), саме на відповідача покладається обов`язок доведення недійсності договору або неправильності розрахунків, наданих кредитором, однак відповідач цього не зробив. Отже, вимоги ТОВ «Споживчий центр» є доведеними належними, допустимими та достатніми доказами, не спростовані відповідачем, і тому підлягають задоволенню в повному обсязі. VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2422 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 16.05.2025. (а.с. 6). Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Позивачем сплачено 2422 грн 40 коп. судового збору, а тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved