Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог Процесуальні дії суду. Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідача, третьої особи, в якому просила: визнати за нею право власності на житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову вказала, що після смерті [INFO] її батька [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] . Спадщину вона прийняла, але державним нотаріусом Першої миколаївською державною нотаріальної контори Н.Міщенко їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно на тій підставі що позивачкою не надано документ що, у відповідності до законодавства України, встановлює право власності на вказаний житловий будинок, а також те, що право власності на вказане нерухоме майно не зареєстровано. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 04.04.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачці строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали. 17.04.2024 року від [PERSON] , на виконання вимог ухвали від 04.04.2024 року, надійшла заява, в якій просила відкрити провадження у справі. Предмет позову не змінено. Ухвалою судді від 19.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.06.2024 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні, витребувано у Першої миколаївської\~державної нотаріальної\~контори Миколаївської\~області копію спадкової справи №36/2018, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] . 29.07.2024 року від Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області надійшла витребувана судом спадкова справа. Ухвалою суду від 13.02.2025 року залучено [PERSON] ,\~ [PERSON] , в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. В порядку ст. 12 ЦПК України роз`яснено [PERSON] право на уточнення позовних вимог в частині визнання права власності на будинок, який не введений в експлуатацію, з наданням висновку експерта (щодо відсотку готовності будинку [ADDRESS] , його відповідності будівельним нормам, вартість будівельних матеріалів, тощо). Також, роз`яснено позивачці,\~в порядку\~ч.5\~пп.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України,\~про наслідки\~вчинення або\~невчинення відповідних\~процесуальних дій,\~та розгляд\~позовної заяви\~в межах\~заявлених вимог\~та наданих\~доказів.\~Підготовче судове\~засідання відкладено. Ухвалою суду від 01.04.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, надано можливість сторонами до початку розгляду справи по суті надати докази у підтвердження позовних вимог та заперечень проти позову. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача до підготовчого судового засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] про розгляд справи за відсутності представника Миколаївської міської ради. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечень на позовну заяву не надала. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотання чи заяви по суті спору не надав. Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що не з`явилися, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 22.01.2018 року №00019426923, 27.04.1974 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який 08.04.1987 року розірвано. У шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилися двоє дітей: [INFO] - [PERSON] та [INFO] - [PERSON] , яка в зв`язку з укладенням шлюбу 03.08.2001 року змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до Акту від 24.05.1978 року, представник Новоодеського техбюро склав в двох екземплярах даний Акт про те, що відповідно до Рішення виконавчого комітету Новоодеської ради депутатів, трудящих від 18.05.1978 р. за №189,здійснив в натурі відвід земельної ділянки, загальною площею 0,06 га, розташованої в [ADDRESS] в користування гр. [PERSON] . Рішенням Матвіївської селищної ради народних депутатів виконавчого комітету №121 від 30.05.1990 року продовжено строк забудови будинку гр. [PERSON] по [ADDRESS] , строком на 2 роки. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 05.08.2017 року. 22.01.2018 року року Першою миколаївською Державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №36/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] 22.01.2018 р. із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась донька спадкодавця [PERSON] . Син спадкодавця - [PERSON] надав нотаріусу заяву про відмову від належної йому частки спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , на користь його дочки - [PERSON] 11.12.2023 року на запит нотаріуса, КП «ММБТІ» надало відповідь за №2-8944, згідно якої ММБТІ проведені поточні інвентаризаційні роботи житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , право власності на 28.01.2012 р. не зареєстровано. За результатами обстеження від 11.12.2023 р. встановлено, що на земельній ділянці по [ADDRESS] , знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 114,7 кв.м. Як вбачається з відповіді Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 23.01.2024 р. за №79/02-14 на запит нотаріуса, інформація щодо надання земельної ділянки у власність чи оренду, у користування на правах емфітевзису, суперфіції та не перебуває у стадії приватизації, яка розташована за адресою: [ADDRESS] відсутня, про що свідчать дані відділу землеустрою управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради за період з 1992 по 2024 роки. Вищезазначена земельна ділянка належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва. 23.01.2024 року [PERSON] подано в Першу миколаївську державну нотаріальну контору заяву, згідно якої остання визнала, що майно, що належало [PERSON] на день смерті є його особистою власністю. 23.01.2024 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори видано Лозовій Н.О. постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку з тим, що спадкоємиця не надала документ, на підставі якого можливо встановити склад спадкового майна та не надано документ, що у відповідності до законодавства України встановлює право власності на житловий будинок [ADDRESS] . 20.02.2024 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори надано [PERSON] роз`яснення про право на частку в спільному майні подружжя, в якому останню повідомлено, що вирішується питання про належність померлому [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] . Якщо вказаний житловий будинок був набутий або побудований під час перебування у шлюбі, не є особистою власністю спадкодавця, і вона вважає майно сумісним, то відповідно до ст.ст. 60, 61, 70 Сімейного кодексу України у неї, як у колишньої дружини померлого, є право виділити свою частку у спільній сумісній власності подружжя. В зв`язку з відсутністю документів, що встановлюють право власності померлого на будь-яке майно, для визначення належної їй частки указаного житлового будинку необхідно звернутися до суду. Мотивувальна частина Позиція Суду Статтями 1216, 1218\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Цивільного кодексу України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Цивільного кодексу України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Цивільного кодексу України). Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя [PERSON] отримав дозвіл на будівництво будинку та йому відведена земельна ділянка під його будівництво. Будинок до експлуатації не прийнятий, свідоцтво про право власності відсутнє. Судом неодноразово роз`яснювалось право позивачці та уточнення позовних вимог та надання суду висновку експертизи щодо проценту готовності будинку, будівельних матеріалів, та наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій, однак позивач цим правом не скористалась та вважала заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню. Конвенцією про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зстаттею 392\~Цивільного кодексу\~України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Стаття 15\~Цивільного кодексу\~України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права, пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи досуду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статі 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України). Об`єкт незавершеного будівництва - це об`єкт, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження, але не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства. Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Відповідно до вимог статей 328 та 329\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (справа № 14-56цс22). Встановивши, що спірне майно є незакінчений будівництвом будинок, який не зданий в експлуатацію та який не зареєстрований у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим неможливо визнати на нього право власності, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що у позивача в даному випадку виникло право на частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку та господарських споруд . Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Визнання права власності на об`єкт будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 25.08.2020 року у справі № 760\\21223\\17-ц. За такого, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий до експлуатації або право власності не було за ним зареєстровано, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцю як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); тощо. Однак таких вимог позивач не заявила, а тому суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного процесу, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Виписане відповідає приписам постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2024 року у справі № 209/510/21. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, є таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed