Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

в липні 2024 року адвокат Грибова О.О., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07.07.2017 року було укладено шлюб [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 223. Від шлюбу у подружжя народився син: [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2024 року шлюб між сторонами було розірвано (справа № 755/14979/23). Після розірвання шлюбу спільна дитина [PERSON] , 2017 р.н., залишився на утриманні та піклуванні матері, [PERSON] . Дитина зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Перешкод в спілкуванні з батьком дитини мати ніколи не чинила, навпаки прикладала всі зусилля для того, щоб між батьком та сином були нормальні відносини. Для повноцінного розвитку дитина відвідує заклад дошкільної освіти № 297, який розташований поруч з фактичним місцем проживання дитини.. Також, малолітній [PERSON] відвідує спортивну секцію та басейн. Оплату за відвідування дитиною дошкільного закладу, спортивної дитячої секції та басейну мати здійснює самостійно. Позивач з дитиною проживає в окремій квартирі, яка належить їй на праві приватної власності. Зареєстрованих осіб у вказаній квартирі, крім неї та дитини не має. Матір`ю дитини укладено декларацію з лікарем у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Дніпровського району № 2». Позивач не має проблем із здоров`ям, не вживає алкогольні напої, на диспансерному та наркологічному обліку не перебуває, має позитивні характеристики з місця проживання, офіційно працевлаштована, має стабільний дохід, особистих стосунків та спільного проживання з іншими особами не має, весь вільний час присвячує дитині. На початку 2024 року в телефонному режимі мати та батько дитини посперечались з ким краще проживати дитині, під час розмови відповідач наполягав на проживанні сина разом з ним. Станом на дату подання позову спірне питання батьками не вирішено. Позивач вважає позицію відповідача необґрунтованою, оскільки вона належним чином здійснює свої батьківські обов`язки, постійно приймає участь в житті дитини, його вихованні, годуванні, піклуванні та слідкуванні за станом здоров`я. Натомість, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків як батько дитини, не приймає участі у його житті, не проявляє інтересу щодо дитини, а сама дитина має більшу прихильність до спілкування та проживання разом з матір`ю. Дитина має свої соціальні зв`язки з дітьми за місцем фактичного проживання на дитячому майданчику, що розташований поруч з будинком. Позивач вважає, що питання щодо зміни місця проживання недоцільне, оскільки такі зміни порушать інтереси самої дитини, призведуть до розірвання її соціальних зв`язків, морального дискомфорту та негативно вплинуть на психологічний стан дитини. Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 05.07.2024 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю передано до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Галущенко Ю.А. від 17.10.2024 року вказану справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 16.12.2024 від представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, через підсистему «Електронний суд» надійшов висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 20.05.2025 закрито підготовче провадження справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, надіслала заяву про розгляд справи без її участі та без участі представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. Третя особа надала заяву про розгляд справи без участі Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, при ухваленні рішенні просили враховувати інтереси дитини. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України судове засідання проведено у відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд враховує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, розглядає справу за відсутності позивача і відповідача та, дослідивши матеріали справи, письмові докази, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2017 року між відповідачем [PERSON] , [INFO] та позивачем [PERSON] , [INFO] . Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 223 та видано свідоцтво про шлюб, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.11.2017 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис 4667. 02.02.2024 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі № 755/14979/23 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Син проживає з позивачкою. Його вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно вона. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Позивач не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з сином. Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. У відповідності до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. В статті 18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Положеннями ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з яким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Позивач забезпечує сина самостійно, надає йому необхідного утримання, медичного лікування, оздоровлення, виховання, навчання, розвитку тощо. Позивач проживає з сином у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2024 року, індексний номер витягу 376288410. 23.01.2024 матір`ю малолітнього [PERSON] укладено декларацію з сімейним лікарем в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва». Згідно характеристики з місця проживання, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю дитиною [PERSON] , [INFO] . Конфліктів з сусідами не має, алкогольні напої не вживає, бере активну участь у громадському житті, виховує дитину. Батька дитини в останній раз бачили в 2021 році. Дитина відвідує дитячий садок, спортивну секцію та підготовку до школи. Відповідач [PERSON] позов визнав та просив його задовольнити, визначити місце проживання їх спільної дитини разом з матір`ю [PERSON] . Протоколом засідання комісії від 11.12.2024 № 17 затверджено висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved