Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

Представник позивача - адвокат Кравець Інна Григорівна звернулась до суду з позовом в інтересах [PERSON] до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог до предмету спору - [PERSON] та приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Білоконь Олександри Микитівни про визнання недійсними довіреності та договору дарування 1/2 частки житлового будинку та 1\\2 частки земельної ділянки. Обґрунтування позовних вимог: Позивачці [PERSON] з 2021 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належало наступне майно: 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] загальною площею 34,8 кв.м. та 1/2 частка земельної ділянки площею 0,1445 га., розташованої під вказаною частино житлового будинку за тією ж адресою кадастровий номер 5122780500:02:001:0717. Зазначений житловий будинок був теоретично лише на паперах, оскільки за життя ще покійного чоловіка [PERSON] - [PERSON] він був розібраний, та на іншій частині земельної ділянки побудований новий будинок, загальною площею 74,7 кв.м., однак не введений в експлуатацію. Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, [PERSON] в цілях безпеки виїхала до Німеччини де у неї проживає син та інші родичі. У листопаді 2023 року [PERSON] під час розмови зі своєю донькою (третьою особою по справі) [PERSON] , яка володіє іншою 1/2 частиною житлового будинку та земельною ділянкою, дізналась, що вона більше не володіє своїми частинами житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до договору дарування. Ця інформація вразила [PERSON] , внаслідок чого вона потрапила до лікарні з гіпертонічним кризом, оскільки не розуміла на якій підставі її єдине майно вибуло з її володіння. У позовній заяві зазначено, що у квітні 2023 року [PERSON] перебувала декілька тижнів в Україні і саме в цей час за ініціативою доньки вона була у нотаріуса, де підписувала якісь документи, зміст яких достеменно не пам`ятає, однак вони повинні були стосуватися введенню будинку в експлуатацію та оформленню документів на будинок, який побудував за життя її чоловік. Крім того, у позовній заяві зазначено, що у період знаходження [PERSON] в Україні, її донька [PERSON] , знаючи, про схильність матері до алкоголізму, протягом декількох днів давала їй змогу пити алкоголь, внаслідок чого вона не усвідомлювала значення своїх дій та навіть не пам`ятає їх. У позові зазначено, що [PERSON] не мала наміру дарувати своє єдине нерухоме майно, а її донька користуючись несвідомим станом матері ввела її в оману та позбавила її нерухомого майна. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що у травні 2023 року на підставі договору дарування 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки перейшли у власність [PERSON] , яка є донькою [PERSON] та онукою [PERSON] . Сторона позивачів у позові наполягала на тому, що [PERSON] своєї згоди на дарування свого єдиного майна не надавала. Із змісту договору дарування вбачається, що договір був укладений на підставі довіреності № 293 від 21.04.2023 р. від імені [PERSON] виданої на ім`я [PERSON] [INFO] . У позові зазначено, що під час знаходження її з донькою у нотаріуса був присутній якийсь чоловік, однак хто він саме вона не знає, та не могла надати повноваження щодо відчуження свого майна, оскільки мова йшла про оформлення правовстановлюючих документів. В силу свого віку та стану здоров`я вона не могла прочитати зміст документа, який підписувала, який був складений українською мовою, якою вона достатньо не володіє, тому [PERSON] вважала, що надає свою згоду на оформлення документів на її ім`я щодо введення в експлуатацію житлового будинку. Зазначали, що оформлення договору дарування [PERSON] та [PERSON] оформили документи на житловий будинок під виглядом реконструкції та здійснили її реєстрацію. Наголошували, що [PERSON] на момент надання довіреності було 68 років, вона ні де не працює, живе на свою пенсію та допомогу від сина. На період військових подій в Україні, вимушена була виїхати до Німеччини, де отримала тимчасовий притулок. За час знаходження в Україні у квітні-травні 2023 року вживала багато алкоголю, що позначилось на сприйнятті навколишньої ситуації у нотаріуса та не пам`ятає зміст підписаного доручення. У той же час вона не мала жодної мети, щодо позбавлення себе нерухомого майна, вважала, що її донька буде займатися оформленням документів і у результаті помилки, обману та несприйняття у повній мірі своїх дій втратила своє майно. У судовому засіданні представник позивача адвокат Кравець І.Г. підтримала поданий позов, просила суд його задовольнити у повному обсязі. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала суду наступні пояснення. Вона дійсно звернулась до суду, тому, що її донька [PERSON] та онука [PERSON] вигнали з хати, і коли вона приїжджає до України вимушена проживати у сусідів і взагалі не знає куди дітись. У неї не було бажання дарувати свою частину будинку ні доньці, ні онучці, але вони усе перекрутили і замість того, щоб там проживати, на що вона надала дозвіл, переоформили будинок та ділянку на себе. Перебуваючи у нотаріуса та підписуючи довіреність, вона вважала, що надає дозвіл на проживання [PERSON] із сім`єю у будинку, оскільки їм далеко було добиратися до роботи. Підписуючи довіреність, вона її не читала, оскільки довірилась донці, так як у неї не було окулярів. Вона і не могла би підписати дарування, оскільки воля її покійного чоловіка була такою, щоб будинок належав двом онучкам [PERSON] та [PERSON] (онука по лінії сина). Але [PERSON] «вперлась», що лише на [PERSON] . Позов вона подала, тому, що [PERSON] та [PERSON] не дають їй змоги проживати у будинку коли вона приїздить до України, не допомагають їй навіть «шматочком сухаря», тільки «вижимають» з неї. У Німеччині вона живе на пільгах, крім того допомагає син [PERSON] , який є її «опорою». Під час перебування у нотаріуса та підписання довіреності вона не була у стані алкогольного сп`яніння. Напередодні підписання довіреності алкоголь не вживала два дні. Вважала, що у неї нема залежності від вживання алкоголю. У Німеччині, вона взагалі не вживає алкоголь, а в Україні вживала алкоголь на проводах, а у свідка «баби [PERSON] » вона була після підписання довіреності. Особу, якій надала доручення не знає, так як бачила два рази у житті і якби побачила на вулиці, то не впізнала би. Вважала, що може відлічити за змістом договір дарування та довіреність, але вважала, що підписуючи довіреність надає змогу онуці [PERSON] , яка проживала у селі Сербка, а працювала у селі Визирка проживати у її будинку поближче до роботи. Зараз вона проживає у Німеччині як біженець і дуже хоче повернутися до дому, але у неї немає будинку, оскільки дочка та онука віддають його у найм. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Родіонов А.В. надав відзив на позовну заяву відповідно до якого зазначив, що відповідач [PERSON] вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач [PERSON] та [PERSON] виїхали разом з України до Німеччини. З моменту приїзду до Німеччини і по теперішній час вони проживають разом, [PERSON] возить [PERSON] до лікарень, доглядає її, усі свята проводять разом. Свиридова перенесла операцію на нозі, куди приїздила [PERSON] 21.04.2023 р. [PERSON] відвіз [PERSON] та [PERSON] до приватного нотаріуса [PERSON] для укладення спірного договору дарування, але по приїзду нотаріус повідомила, що для укладення договору не вистачає певних документів та у зв`язку з тим, що [PERSON] купила квиток до Німеччини на 26.04.23 р о 5:10 годин, то вирішила зробити довіреність на [PERSON] на право бути представником [PERSON] при укладені спірного договору дарування. При підписанні довіреності нотаріус ставила [PERSON] безліч запитань про те, що вона розуміє, що робить і чи з власної волі. Також нотаріус змусила позивача прочитати зміст спірної довіреності вголос. Довіреність підписана позивачем у присутності нотаріуса, особу її встановлено дієздатність перевірено. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся будучи повідомленим своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа [PERSON] заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що позивач коли їхала до України для укладення договору дарування була обізнана про його укладення, згодна на його укладення та навіть рада. Третя особа приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та пояснення наступного змісту. 12 травня 2023 року за реєстровим № 351 нею, як приватним нотаріусом було посвідчено договір дарування 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки які розташовані за адресою [ADDRESS] від імені [PERSON] [INFO] на ім`я [PERSON] [INFO] . При підписанні договору дарування від імені [PERSON] діяв представник [PERSON] [INFO] за довіреністю, яка була посвідчена нею, як нотаріусом 21 квітня 2023 року за реєстровим № 293. 21 квітня 2023 року до неї, як до нотаріуса звернулися [PERSON] та [PERSON] з проханням посвідчити договір дарування 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки. В ході консультації [PERSON] було задано ряд уточнюючих питань такі як: - чи розуміє вона значення правочину такого, як договір дарування; - чи є її намір особистим волевиявленням; - чи буде де їй жити, після підписання договору дарування і втрати права власності на житло. На запитання [PERSON] відповідала про повну усвідомленість наслідків та значення свої дій. Також, нею, як нотаріусом було запропоновано зробити заповіт, тобто розпорядженням майном на випадок смерті, щоб це майно дісталося онуці після її смерті і ще раз роз`яснено та наголошено, що при посвідчені договору дарування вона втратить право власності на майно, а обдарована зможе розпорядитися ним на власний розсуд не враховуючи думку [PERSON] на що вона відповіла, що все розуміє, що вона робить та хоче подарувати онучці вказане майно. Особи вищевказаних громадян були встановлені та дієздатність перевірено. В результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальних дій було встановлено, що [PERSON] усвідомлює значення цієї нотаріальної дії, її наслідки, зміст, а також те, що дана нотаріальна дія відповідає її дійсному волевиявленню. У зв`язку з тим, що для посвідчення договору дарування необхідний був певний перелік документів, яких у [PERSON] не було і для їх отримання був необхідний певний час сторонами прийнято рішення про оформлення довіреності на ім`я [PERSON] , так як [PERSON] повідомила, що буде виїжджати з країни, так як приїхала на декілька тижнів. Також нею, як нотаріусом, було роз`яснено, про можливість скасування довіреності до укладення договору дарування. Нотаріусом наголошено, що під час перебування у нотаріальній конторі [PERSON] була присутньою особисто, відповідала на усі запитання, довіреність підписувала особисто, перед цим довіреність нею була прочитана наслідки цієї довіреності їй були роз`яснені та зрозумілі. У зв`язку з чим вважала, посвідчення довіреності та договору дарування здійснені із додержанням вимог законодавства. Судовим розглядом встановлено, що 12.05.2023 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] укладено договір дарування у відповідності до якого [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (сімдесят один «а») та 1/2 частки земельної ділянки, на якій розташована вищезазначена 1/2 (одна друга) частка житлового будинку, місце розташування якої за адресою: [ADDRESS] (сімдесят один «а»), площею - 0,1445 га, яка виділена в натурі на місцевості, в межах згідно з кадастровим планом, у тому числі за земельними угіддями, гектарів: рілля - 0,0682 га, капітальна - 0,0091 га, прибудинкова територія - 0,0672 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1544938851227. Кадастровий номер земельної ділянки - 5122780500:02:001:0717. У відповідності до вказаного договору дарування подарована 1/2 (одна друга) частка житлового будинку належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №106. Право власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку зареєстроване за «Дарувальником» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 41170629, Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого [PERSON] , приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, індексний номер витягу: 249862205. У відповідності до вказаного договору дарування подарована 1/2 (одна друга) частка земельної ділянки належала [PERSON] на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №107. Право власності на 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки зареєстроване за «Дарувальником» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 41171890, Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого Драгой Н.І., приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області від 25 березня 2021 року, індексний номер витягу: 249873580. У судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] надала суду наступні покази, що є сусідкою [PERSON] у селі Визирка та знає [PERSON] з дитинства, ще коли її батьки купили хату. Потім, після одруження з [PERSON] вони побудували нову хату. Після смерті чоловіка [PERSON] , [PERSON] зверталася до неї за документи на землю. На запитання свідка для чого бере документи чи хоче комусь переписати хату, [PERSON] відповіла так, але більше нічого не пояснила. [PERSON] , що [PERSON] довго про щось думала та казала про необхідність оформлення будинку, що коли вони з чоловіком будували будинок, їм ні хто не допомагав. Але [PERSON] завжди казала, що будинок треба на когось оформлювати. Після виїзду з України її частину будинку віддали квартирантам і коли [PERSON] приїжджала, то зупинялася у неї, або зупинялась у літній кухні, але в ній було дуже холодно і вона не могла там залишатися. У неї [PERSON] знаходилася біля двох тижнів, протягом яких вживала алкоголь. Два дні пила, потім спала, майже нічого не їла, а потім допомагала їй на проводи. Під час перебування [PERSON] у неї у гостях вона бачила порожні дві бутили від горілки. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є онукою позивачки [PERSON] по лінії сина [PERSON] . Пояснила, що оформлення будинку на її двоюрідну сестру [PERSON] є несправедливим, оскільки за життя дідусь бажав, щоб будинок належав їм усім, а саме її тату [PERSON] , тітці [PERSON] , їй та її сестрі [PERSON] . Однак бабуся подарувала будинок [PERSON] під впливом її доньки [PERSON] , яка разом із [PERSON] дозволяли бабусі вживати алкоголь і під час підписання доручення бабуся [PERSON] ні чого не розуміла та не пам`ятає. Вважала, що [PERSON] має схильність до алкоголізму, у зв`язку з чим даний договір має бути скасований. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є невісткою племінника [PERSON] і під час перебування [PERSON] у 2023 році в Україні, вона ночувала у них дома перед підписанням довіреності. Вони розмовляли, щодо договору дарування і з відповідей, які надавала [PERSON] було видно, що вона розуміє, що вона робить, казала, що це її бажання, так хотів її покійний чоловік і що вона хоче подарувати будинок онучці. Перед тим, як їхати до нотаріуса [PERSON] у неї дома ночувала, була твереза під час приїзду, у них дома алкогольні напої не вживала, вони пили чай і взагалі знає її з 2011 року і не помічала у неї схильності до алкоголізму, вона могла випивати на свята, але про наявність у [PERSON] запоїв вона не знає. Після переоформлення будинку на [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] відносини погіршилися. Коли син [PERSON] дізнався про договір дарування між сестрою та братом стався скандал, і [PERSON] сказав, що буде подавати до суду, що він не згоден з тим рішенням, яке прийняла його мама. Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення стороні та покази свідків суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з того, що судовим розглядом справи не встановлено, що позивачка страждає на алкогольну залежність, не має довготривалих запійних періодів, що можуть викликають проблеми із пам`яттю та інших соціальних та психологічних проблем. Кожна людина вважається здоровою, доки не доведено протилежне. Окрім того суд судовим розглядом не встановлено, що позивач не усвідомлювала своїх дій при підписанні довіреності на укладення договору дарування. До таких висновків суд дійшов із пояснень самої позивачки [PERSON] , яка пояснила, що вживає алкоголь лише на свята та не має довготривалих запоїв, перед відвідуванням нотаріальної контори алкогольні напої не вживала. Поясненнями свідка [PERSON] , щодо того, що позивачка перед відвідуванням нотаріуса не вживала алкогольні напої, не є залежною від алкоголю. Показання свідка [PERSON] , суд сприймає як правдиві, оскільки даний свідок не є близькою родичкою та не може бути зацікавлена у результаті розгляду даної справи. Письмовими поясненнями приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М. Відсутністю медичних документів від лікаря - нарколога, щодо наявності у [PERSON] алкогольної залежності. Суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] , щодо наявності алкогольної залежності у [PERSON] , оскільки дані особи не мають медичної кваліфікації для визначення критеріїв наявності алкогольної залежності здатної впливати на пам`ять [PERSON] та розуміння нею значення дій та їх наслідків. Крім того, [PERSON] є онукою позивачки та фактично стороною, яка не згодна із рішенням [PERSON] на дарування будинку [PERSON] . Мотиви відмови у задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи [PERSON] викладені в ухвалі суду від 20.02.2025 р. (а.с.202-203). Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що [PERSON] на момент підписання довіреності розуміла значення своїх дій та бажала їх настання, однак після сварки у родині змінила своє ставлення до прийнятого рішення. До такого висновку суд дійшов приймаючи до уваги письмові пояснення приватного нотаріуса Білоконь О.М., показання свідків [PERSON] , яка зазначала, що [PERSON] мала намір на переоформлення будинку та [PERSON] , яка показала про наявність бажання та розуміння у [PERSON] на дарування будинку [PERSON] . Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Судовим розглядом справи встановлено, що довіреність підписана [PERSON] у присутності нотаріуса, особу її встановлено, дієздатність перевірено. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За своїм змістом довіреність є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в спосіб, визначений частиною другою цієї статті. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушує (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися сааме на момент вчинення оспорюваного правочину. Таке розуміння визначення правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається лише за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (п. 20 Постанови Пленуму). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд повинен враховати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі N 643/17966/14-ц (провадження N 14-203цс19) зазначено: "Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Як вбачається із постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі N 204/5127/16-ц, підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі статті 225 Цивільного кодексу України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1-2 ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів , при цьому одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у ст. ст. 229-233 ЦК України.

Outcome: dismissed