Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Андрусенко І. Я., звернулася до суду з позовом до [PERSON] (до заміни відповідача - Монастириської міської ради), в якому просить визнати за нею право на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина на земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, площею 0,60 га, яка була передана їй у приватну власність рішенням 4 сесії 22 скликання Григорівської сільської ради від 25.09.1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», в якому [PERSON] зазначена як [PERSON] . Вказану спадщину прийняв син спадкодавця - [PERSON] (чоловік позивачки), як спадкоємець за законом першої черги, що підтверджується рішенням Монастириського районного суду від 14.05.2013 року. [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на вищевказану земельну ділянку, житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] та інше майно. За життя [PERSON] склав заповіт, згідно з яким житловий будинок з надвірними будівлями заповів дружині - [PERSON] (позивачка), а земельні паї - дочці [PERSON] (відповідачка). Оскільки земельна ділянка, призначена для ведення особистого селянського господарства, площею 0,60 га, не була охоплена заповітом, [PERSON] і [PERSON] усно домовились, що вказана земельна ділянка переходить позивачці, оскільки відповідачка на неї не претендує. Позивачка прийняла спадщину, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку у зв`язку з тим, що [PERSON] за життя не завершив процес приватизації та не зареєстрував право власності на зазначену земельну ділянку. Окрім того, нотаріусом встановлено розбіжність у поданих документах, оскільки в рішенні Григорівської сільської ради від 25.09.1995 року [PERSON] зазначена як [PERSON] . З огляду на наведені обставини просить позов задовольнити. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 16.12.2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів по справі та витребувано у приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Пивоварчук О. Є. копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а також після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 18.02.2025 року замінено неналежного відповідача у справі - Монастириську міську раду на належного відповідача - [PERSON] . Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 29.04.2025 року задоволено клопотання представника позивача про зміну підстав позову. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Андрусенко І. Я. в підготовче засідання не з`явилися, представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за їхньої відсутності. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, подала на адресу суду заяву, в якій визнала позовні вимоги в повному обсязі і погодилась з обставинами, викладеними у позовній заяві. Окрім того, просила розглянути справу за її відсутності. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення в справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Судом встановлено такі обставини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно від 30.06.1972 року батьками [PERSON] , [INFO] , зазначено [PERSON] та [PERSON] . 23.09.1979 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23.09.1979 року. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Як відомо з архівного витягу з рішення 4 сесії 22 скликання Григорівської сільської Ради народних депутатів Монастириського району Тернопільської області від 25.09.1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» Григорівська сільська Рада народних депутатів вирішила передати безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) і для ведення особистого підсобного господарства жителям сіл Григорів і Бертники згідно зі списком. У вказаному списку, що є додатком до рішення Григорівської сільської Ради народних депутатів Монастириського району Тернопільської області від 25.09.1995 року, під № 26 зазначено [PERSON] , якій передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,70 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га. Згідно з довідкою № 210 від 27.11.2024 року, виданою виконавчим комітетом Монастириської міської ради, у с. Григорів Монастириського району (теперішнього - Чортківського району) Тернопільської області до [INFO] проживала [PERSON] , якій згідно з рішенням Григорівської сільської Ради народних депутатів від 25.09.1995 року передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га, призначену для ведення особистого селянського господарства. При передачі земельних ділянок у приватну власність в додатку до рішення сесії, а саме в п. 26 Списку громадян с. Григорів, яким передаються земельні ділянки у приватну власність і на постійне користування, допущено технічну помилку (описку), зокрема помилково зазначено [PERSON] замість правильного [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28.12.1999 року. З довідки № 71 від 12.06.2024 року, виданої виконавчим комітетом Монастириської міської ради, відомо, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на момент смерті була зареєстрована одна. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 14.05.2013 року у справі № 603/419/13-ц встановлено, що позивач [PERSON] був єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті його матері [PERSON] , відмови від прийняття спадщини не заявляв, а фактично вступив в управління спадковим майном. Після смерті матері [PERSON] в установлений законом строк не подав до нотаріального органу заяви про прийняття спадщини. Разом з тим суд встановив, що він протягом цього строку фактично вступив в управління майном. Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Пивоварчук О. Є. № 2/01-16 від 14.01.2025 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не заводилась. Чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.05.2020 року. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 05.05.2020 року секретарем виконавчого комітету Григорівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області Микитин О. Т. (реєстровий № 03), згідно з яким заповів належний йому житловий будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , дружині [PERSON] , а три земельні паї - дочці [PERSON] . Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Пивоварчук О. Є. № 2/01-16 від 14.01.2025 року після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заведено спадкову справу № 24 за 2020 рік. Як відомо з матеріалів вказаної спадкової справи, 16.06.2020 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] звернулася його дружина - [PERSON] (позивачка). Поряд з цим, 16.06.2020 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] звернулася також його дочка - [PERSON] (відповідачка). Згідно з довідкою № 203 від 20.11.2024 року, виданою виконавчим комітетом Монастириської міської ради, [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю дружиною [PERSON] (позивачка). 30.11.2020 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,5440 га, 0,3189 га, 1,5730 га, а також 0,2848 га. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 266963836 від 22.07.2021 року власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] 25.06.2021 року зареєстровано [PERSON] . Поряд з цим, постановою приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Пивоварчук О. Є. № 50/02-16 від 22.10.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, площею 0,60 га, що була передана у приватну власність [PERSON] рішенням Григорівської сільської ради від 25.09.1995 року, у зв`язку із тим, що [PERSON] за життя не розробила технічну документацію на земельну ділянку та не зареєструвала речове право на неї. Окрім того, нотаріусом встановлено розбіжність у поданих документах, оскільки в рішенні Григорівської сільської ради від 25.09.1995 року [PERSON] зазначена як [PERSON] . Інформаційним листом № 425-К від 17.09.2024 року Монастириської міської ради позивачці відмовлено в наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,65 га в с. Григорів. Так, було встановлено, що поданими позивачкою документами не підтверджується, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] . У зв`язку з наведеним позивачці рекомендовано звернутись з відповідною позовною заявою до суду. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У силу ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. За змістом ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Абзацом 2 п. 1 Перехідних положень ЗК України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В постанові від 20.03.2019 року в справі № 350/67/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації. Про те, що до складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю, Верховний Суд також вказав, зокрема, в постанові від 23.11.2022 року в справі № 752/1229/21. За змістом ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (аніж ті, що визначені в ч. 1 ст. 315 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними (абз. 1 п. 2 постанови). Поряд з цим, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року в справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) викладено висновок про те, що в справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, встановлення факту є передусім питанням доведення обставин, що входять до предмета доказування в справі, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке встановлення не є необхідним. Схожий за змістом висновок викладено в поставі Верховного Суду від 29.05.2024 року в справі № 206/851/23. Судом встановлено, що рішенням 4 сесії 22 скликання Григорівської сільської ради від 25.09.1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» [PERSON] передано у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,70 га, з яких 0,10 га - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,60 га - для ведення особистого підсобного господарства. Водночас у вказаному рішенні [PERSON] помилково зазначена як [PERSON] . Вказаний юридичний факт породжує правовий наслідок і від нього залежить виникнення майнових прав в позивачки, зокрема отримання права на завершення процедури приватизації зазначених земельних ділянок в порядку спадкування. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з правилами, визначеними ч. ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, що передбачено ч. 1 ст. 1261 ЦК України. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК (2003 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (2003 року) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року). Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно зі ст. 548 ЦК Української РСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є підставним і таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що рішенням 4 сесії 22 скликання Григорівської сільської ради від 25.09.1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», де в додатку № 1 під № 26 [PERSON] помилково зазначена як [PERSON] , останній передано у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,70 га, з яких для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га. Однак [PERSON] за життя не завершила процес приватизації та не зареєструвала право власності на зазначену земельну ділянку. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину, до складу якої також входила і вищевказана земельна ділянка, як спадкоємець за законом першої черги прийняв її син [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] за життя також не завершив процес приватизації земельної ділянки, що була передана у приватну власність [PERSON] рішенням 4 сесії 22 скликання Григорівської сільської ради від 25.09.1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування». Позивачка [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , який помер [INFO] , за заповітом, спадщину прийняла. Відповідачка [PERSON] також є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, спадщину прийняла. Вказана земельна ділянка не була охоплена заповітом, однак [PERSON] не заперечує, щоб вказана земельна ділянка перейшла позивачці, як спадкоємцю за законом першої черги, оскільки відповідачка на неї не претендує. Дані про інших спадкоємців, які прийняли спадщину, або мають право на обов`язкову частку у спадщині та прийняли її, відсутні. Отже, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та визнати за нею право на завершення в порядку спадкування процедури приватизації земельних ділянок, які були передані в приватну власність [PERSON] згідно з рішенням 22 скликання 4 сесії Григорівської сільської ради від 25.09.1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», де в додатку № 1 під № 26 [PERSON] зазначена як [PERSON] . Щодо судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Встановлено, що згідно з квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» № 9363-3601-9146-8920 від 12.12.2024 року [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн за подання цієї позовної заяви. Отже, відповідно до вимог ст. ст. 141, 142 ЦПК України, враховуючи визнання [PERSON] позову, з відповідачки слід стягнути на користь [PERSON] 605,60 грн судового збору (50 % від 1211,20 грн), а 605,60 грн - повернути [PERSON] з державного бюджету.

Outcome: approved