Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

24.06.2024 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із вказаним позовом, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача додаткову суму заборгованості за порушення грошового зобов?язання після прийняття судового рішення, а саме: неустойку - 203 516,70 грн; 3% річних від простроченої заборгованості - 13 864,76 грн; інфляційну складову заборгованості - 44 469,47 грн; збитки у вигляді упущеної вигоди - 70 500,00 грн., що загалом становить 332 350,93 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.04.2011 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач надав у позику відповідачу 210 286,56 грн, що за курсом НБУ на той час складало 26 400 дол. США, строком до 28.06.2011 р., а відповідач зобов?язався повернути грошові кошти. Після чого, у червні 2024 року, позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом про стягнення заборгованості за договором позики до відповідача, який рішенням від 22.12.2015 року було задоволено та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 602 489,53 грн. Однак відповідачем вказане рішення суду виконано не було. В подальшому 03.12.2028 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за порушення грошового зобов?язання у розмірі 213 250,90 грн, проте відповідач вказане рішення також не виконав. А також рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.09.2022 року з відповідача на користь позивача стягнено неустойку у розмірі 657 944,40 грн, 3% річних у розмірі 22 434,41 грн та інфляційні втрати у розмірі 88 834,98 грн. Також, позивач зазначив, що замість сплати боргу позивачу, відповідач вкладав гроші у частки у статутному капіталі, а тому він вважає, що ці 70 500 грн своєю упущеною вигодою у сенсі ст. 22 ЦК України. Отже, позивач вважає, що відповідач повинен сплати ти на його користь неустойку у розмірі 203 516,70 грн; 3% річних від простроченої заборгованості - 13 864,76 грн; інфляційну складову заборгованості - 44 469,47 грн та збитки у вигляді упущеної вигоди - 70 500 грн. Тому відповідно до вимог чинного законодавства, позивач має право вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та відсотків річних до повного виконання грошового зобов?язання, а також відповідно до п. 7 договору від 27.04.2011 року у разі порушення позичальником строків повернення позики, він повинен сплатити штраф у розмірі 557,58 за кожен день прострочення. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху, та надано строк на усунення недоліків (а.с. 32, 33). Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 57-60). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (а.с. 69, 70). Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 96). Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. 25.03.2025 року від відповідача по справі надійшов відзив, в якому він просив визнати дії позивача, як зловживання процесуальним правом, застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на те, що укладаючи договір позики 27.04.2011 року у п. 7 було вказано, що позика є безвідсотковою. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2015 року було стягнуто суму боргу у розмірі 602 489,53 грн. В подальшому, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2028 року стягнено з відповідача суму боргу у розмірі 213 250,90 грн. 02.09.2022 року ухвалено рішенням Дарницьким районним судом м. Києва, яким стягнено з відповідача неустойку у розмірі 657 944, 40 грн. за період з 02.04.2019 р. по 24.06.2022 р., 3% річних 22 434,41 грн та інфляційні втрати у розмірі 88 834,98 грн, яке постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 13.09.2024 року в частині неустойки було скасовано. Таким чином, з моменту ухвалення вищезазначених судових рішень, якими вирішено спір сторін щодо боргових зобов?язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом Законом України «Про виконавче провадження». Посилання заявника у позовній заяві на те, що чинне законодавство не пов?язує припинення зобов?язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Зміна строку виконання зобов?язань за договором позики на підставі рішення суду є наслідком спливу строків на звернення до суду, які відповідач просить застосувати у даному спорі, що кореспондується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12 (провадження №14-10 цс18). Щодо нарахування та стягнення судом неустойки відповідач зазначив, що стягнення з внього на користь позивача неустойки у розмірі, що в три рази перевищує суму позики не можна вважати такою, що відповідатиме завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, оскільки право кредитодавця стягувати передбачені договором позики штрафи припиняється, зокрема, у разі пред?явлення вимоги про погашення заборгованості шляхом ухвалення судового рішення, а таку вимогу 22 грудня 2015 року задовольнив Дарницький районний суд міста Києва у справі №753/10483/14-ц. щодо застосування строків позовної давності, відповідач зазначив, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені, а тому він просив застосувати вказний стрко позовної давності. Відповідач вважає, що позивач зложиває процесуальним правом, оскільки він п звертається з позовом про стягнення інфляційних втрат та неустойки в період воєнного стану, створюючи штучний характер взаємовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено ПН КМНО Тимошенко Л.А., за умовами якого, відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 210 286,56 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.04.2011 р. складало 26 400,00 доларів США з зобов`язанням повернути позичені кошти у строк до 28.06.2011 р. (а.с. 10). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2015 у справі № 753/10483/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.06.2016, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості у розмірі 602 489,53 грн, із яких 210 286,56 грн - основний борг за договором позики; 204 074, 28 грн - штрафна складова заборгованості (неустойка): 159 817,78 грн - інфляційна складова заборгованості; 28 310,91 грн - 3% річних (а.с.11-15). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2018 р. у справі № 753/13488/17 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 2 213 250,90 грн в рахунок стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 27.04.2011, а саме інфляційної складової заборгованості за період з 23.12.2015 по 03.12.2018 в розмірі 195 206,61 грн та 3 % річних в розмірі 18 044,29 грн. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2022 року у справі №753/17123/21 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку у розмірі 657 944,40 грн, 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 22 434,41 грн, інфляційні втрати у розмірі 88 834,98 грн. В іншій частині у позові відмовлено (а.с. 17, 18). Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2024 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення неустойки скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову зазначеної позовної вимоги. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 19-25). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 4855/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Внаслідок зазначених обставин у зв?язку із тим, що відповідач суму позики не повернув, судові рішення про стягнення заборгованості не виконав, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 332 350,93 грн, яка складається із: суми неустойки - 203 516,70 грн; 3% річних від простроченої суми заборгованості - 13 864,76 грн; інфляційної складової заборгованості - 44 469,47 грн та збитки у вигляді упущеної вигоди - 70 500,00 грн. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача суми неустойки, слід зазначити наступне. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин 2, 3 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Отже, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання договору забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 13.06.2018 у справі № 548/981/15-ц (провадження № 14-182 цс 18). Одночасно, необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертався до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у червні 2014 року і за наслідками розгляду справи прийнято рішення, яке набрало законної сили, тому в момент набрання рішенням законної сили, позивач втратив право нараховувати неустойку за договором позики. Таким чином, позовна вимога в частині стягнення суми нейстойки у розмірі 203 516,70 грн, не підлягає до задоводення. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, то слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, доказів щодо погашення відповідачем заборгованості у відповідності до судових рішень матеріали справи не містять. Згідно з ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. За ст. 625 ЦК України стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. У постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року по справі № 3-65гс11 висловлена наступна правова позиція: «оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України є необґрунтованим». Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. В силу ст. 417 ЦПК України, зазначене рішення є обов`язковим для всіх судів України, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВС України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконує зазначені зобов`язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. Як було встановлено, попередніми рішеннями судів, у відповідача існував юридичний обов`язок перед позивачем здійснити відповідний платіж на виконання рішення суду у справі № 753/10483/14-ц, яким з нього стягнуто грошові кошти за договором позики, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України він має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Крім того, Верховний Суд в постанові від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 виснував, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих сум пені, 3% річних та інфляційних втрат. Також Верховний Суд в постанові від 15.11.2019 р. у справі №905/1753/18 зазначив, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на стягнуту судовим рішенням суму 3% річних та інфляційних втрат не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності, який визначено в статті 61 Конституції України. Отже, кредитор наділений правом нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України з часу виникнення прострочення грошового зобов`язання, до часу повного погашення грошового зобов`язання. Положення наведеної статті не передбачають, що кредитор має право нараховувати суми інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму, що вже обтяжена такими нарахуваннями, тобто на суму, яка є більшою від суми боргу. Аналогічно у справі №686/21962/15-ц, яка була предметом перегляду ВП ВС (провадження 14-16цс18) було встановлено, що 30 жовтня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за несвоєчасне виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2009 року в частині стягнення з відповідача на її користь 770 000 грн матеріальних збитків та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди, розмір яких був встановлений вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2009 року. Оскільки боржником грошові зобов`язання щодо сплати 770 000 грн матеріальних збитків та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди не були виконані, позивач двічі зверталась до суду з позовом про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України за період прострочення спочатку з 25 жовтня 2009 року по 1 вересня 2012 року, а потім за період прострочення з 1 вересня 2012 року по 1 жовтня 2015 року, при цьому базою нарахування відповідних сум була виключно сума, визначена у судовому вироку, як основна сума боргу без будь-яких інших обтяжень. Позивач звертаючись до суду, просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 13 864,76 та інфляційну складову у розмірі 44 469,47 грн за період з 26.08.2021 року по 23.02.2022 року. Вказані суми нараховуються а суму 927 009,82 грн., виходячи із наведеної формули у позовній заяві: 815 740,43 (загальна сума стягнення боргу за рішенням суду від 03.12.2018 року) + 88 834,98 (інфляційні втрати за рішенням суду від 12.09.2022 року) + 22 434,41 (3% річних за рішенням суду від 12.09.2022 року) = 927 009,82 грн. Проте, суд не погоджується із вказаним розрахунком, оскільки базою для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України є визначена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року сума боргу у розмірі 210 286,56 грн. Внаслідок чого, суд наводить наступну формулу розрахунку, а саме: інфляційна складова заборгованості - (210 286,00 x 1.06569602 - 210 286,00 = 13 814,95 грн.) та 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання за договором позики - з 26/08/2021 до 23/02/2022 - (210 286,00 x 3 % x 182 : 365 : 100 = 3 145,65 грн.) Отже загальна сума інфляційної складової заборгованості та 3% річних складає 16 960,60 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення упущеної вигоди на підставі ст. 22 УК України у розмірі 70 500,00 грн, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 зазначено, що вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як: -неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; -наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір; -причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду; -вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Позивач звераючись до суду із вказаною вимогою, зазначив, що в останні роки відповідач став кінцевим бенефіціаром кількох підприємств: Товариство з обмеженою відповідальністю ЛАПІДІНВЕСТ, код ЄДРПОУ 34736006. юридична адреса: 12225, Житомирська обл., Радомишльський район, село Потіївка, вулиця Радгоспна, будинок 8, розмір статутного капіталу 71 000,00 грн., частка боржника у статутному капіталь складає 35500 грн. Товариство з обмеженою відповідальністю ЛАПІД ПРОДУКТ, код ЄДРПОУ 42811449, юридична адреса: 12225, Житомирська обл., Радомишльський район, село Потіївка, вулиця Радгоспна, будинок 8, розмір статутного капіталу 100000 грн., частка боржника у статутному капіталі складає 35000 грн. Тобто замість сплати боргу позивачу, відповідач вкладав гроші у частки у статутному капіталі, а тому відповідач вважає 70 500,00 грн. своєю упущеною вигодою у сенсі статті 22 ЦК України. Проте, покладення на особу обов`язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. У такому разі пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Вимоги про відшкодування упущеної вигоди не можуть обґрунтовуватися гіпотетично, а повинні мати чітке документальне обґрунтування. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення. Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Отже, у матеріалах справи відсутні докази, які в доводили, реальну можливість отримання відповідачем доходу в розмірі 70?500 грн та причинний зв`язок між діями відповідача і втратою цього доходу. Внаслідок чого, вказана вимога не підлягає задоволенню, з підстав відсутністю належного обґрунтування на відсутності конкретних та допустимих доказів згідно положень ст. ст. 71-76 ЦПК України. Щодо стосується вимоги відповідача про застосування строку позовної давності до 3% річних та інфляційних збитків, то слід зазначити наступне. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З 12.30.2020 на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11.30.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З огляду на викладене, визначений строк, з 26.08.2021 р. по 23.02.2022 р., за який підлягає нарахування компенсація за невиконання грошового зобов`язання, визначена ст. 625 ЦК України, а тому нараховується в межах трирічного строку, а тому підстав для застосування строку позовної давності відсутні. Відповідач також зазначив, що позивач звертаючись до суду із вказаним позовом зловживає своїми процесуальним правами, проте слід зазначити, що у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ: від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» та інші). ЄСПЛ зауважив, що доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо це не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ вказує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»). Судом встановлено, що відповідач з моменту укладення договору позики 27.04.2011 року, не виконує умови договору щодо повернення суми позики, не сплачує неустойку та інші штрафні санкції, а також не виконує рішення суду, на підставі яких стягуються суми боргу в результаті невиконання договору позики, внаслідок чого позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів, зокрема, щодо стягнення суми грошових коштів до повного виконання грошового зобов?язання. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем належним чином не виконані умови договору позики щодо повернення грошових коштів, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенні в частині стягнення з відповідача суми інфляційної складової та 3% річних у розмірі 16 960,60 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача витрати за надання правової допомоги пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 2 000,00 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, , то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір виходячи з розрахунку: (16 960,60 грн (сума задоволених позовних вимог до вказаного відповідача * 100 % / 332 350,93 грн (ціна позову) = 5,10% * 3 358,60 грн (сплачена сума судового збору). Згідно із статтею 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 171,39 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial