Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 191518,73 грн та судових витрат в розмірі 2422,40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.12.2021 року ТОВ «ФК «Суперіум» та [PERSON] уклали договір позики №3936. Позивач стверджує, що він виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач свої обов`язки за вказаним договором належним чином не виконав, не повернув кредит та проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Оскільки відповідач не погасив заборгованість у добровільному порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Водночас, відповідач ухвалу судді від 14 лютого 2025 року про відкриття провадження не отримав, оскільки надіслана судом на його адресу кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». 06.03.2025 року на електронну пошту суду від відповідача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи та направлення копій матеріалів позовної заяви на електронну адресу, надання додаткового часу для ознайомлення з ними та написання відзиву на позовну заяву. Також відповідач повідомив про те, що він мобілізований до лав Збройних Сил України та проходить військову службу у в/ч [NUMBER] . 19.02.2025 отримав вогнепальне осколкове поранення лівої стопи з частковою травматичною ампутацією та проходить стаціонарне лікування в [INFO] , на підтвердження цього надав відповідні медичні документи. 11.03.2025 року на адресу суду від відповідача аналогічне клопотання. Це клопотання задоволене судом, розгляд справи відкладений на 08.04.2025, матеріали позову надіслані на зазначену відповідачем адресу електронної пошти та доставлені адресату 10.03.2025, про що свідчать відомості довідки про доставку електронної відправки вкладення. 08.04.2025 розгляд справи відкладений на 07.05.2025. Відповідно до\~правил ст. 178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву. 09.04.2025 відповідач подав до суду відзив, в якому зазначає, що із заявленими позовними вимогами не погоджується. Також відповідач повідомляє про те, що він мобілізований до лав Збройних Сил України та проходить військову службу у в/ч [NUMBER] , має статус учасника бойових дій. 19.02.2025 отримав вогнепальне осколкове поранення лівої стопи з частковою травматичною ампутацією та проходить стаціонарне лікування в Житомирському базовому військовому шпиталі. На підтвердження цих обставин надає відповідні докази. Щодо змісту позовних вимог відповідач з посиланням на вимоги положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний статус і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказує на необґрунтоване нарахування позивачем процентів у період його перебування в ЗСУ. Також з посиланням на висновки Верховного Суду зазначає про встановлений позивачем несправедливий розмір комісії за користування кредитом у зв`язку з чим просить визнати вимогу про стягнення комісії безпідставною. Крім цього просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову повністю. Позивач правом подання відповіді на відзив не скористався. 07.05.2025 року розгляд справи відкладений на 03.06.2025. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У прохальній частині позовної заяви просив розглядати справу за відсутності представника позивача за правилами спрощеного позовного провадження, не заперечував проти ухвалення судом заочного судового рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився вдруге, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення та відомості довідки про доставку електронної відправки вкладення (судової повістки на судове засідання 03.06.2025) на зазначену відповідачем адресу електронної пошти 15.05.2025; причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подав. Суд не вбачає підстав для зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, оскільки відповідач бере активну участь у розгляді справи, обрав та повідомив суду прийнятний для нього спосіб повідомлення його судом про суть справи шляхом отримання інформації на зазначену ним адресу електронної пошти. Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та висловив свою позицію стосовно заявленого до нього позову. Заяв, клопотань стосовно зворотнього до суду не подав. З огляду на це суд вважає, що не застосування присів вказаної процесуальної норми не призводить до порушення принципу гласності, відкритості та рівності сторін, водночас забезпечує дотримання судом принципу цивільного судочинства щодо своєчасного розгляду і вирішення цивільної справу з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справи, суд встановив таке. 13.12.2021 року ТОВ «ФК «Суперіум» та [PERSON] уклали кредитний договір №3936. Відповідно до п. 1.1 договору, позикодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі 50000,00 грн для задоволення особистих потреб позичальника, на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити плату за користування позикою в розмірі та на умовах передбачених цим договором. Позика надається позичальнику шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів у національній валюті на поточний рахунок [NUMBER] . Відповідно до п. 3.1 договору, строк користування позикою становить 30 днів та починається з моменту зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника. Відповідно до п. 3.3 договору, позичальник оплачує за оформлення договору плату, яка складає 8,5% від розміру позики. Відповідно до п. 3.7-3.13 договору, плата за користування кредитом включає: Проценти за користування позикою встановлюються на рівні 0,23% від загальної суми позики. Комісія за обслуговування встановлюється на рівні 0,1% від загальної суми позики за календарний день. Реальна річна процентна ставка встановлюється на рівні 82,8% річних від загальної суми позики. Орієнтовна сукупна вартість позики за цим договором становить 168899,79 грн. На підтвердження обставини надання кредитних котів відповідачу позивач подав з позовною заявою платіжне доручення №142 від 14.12.2021 року, згідно з відомостями якого здійснено переказ коштів у розмірі 50000,00 грн за реквізитами відповідача на рахунок в АТ «Альфа-Банк», призначення платежу СС/21/19399 від 07.06.2021, надання кредитних коштів за договором без ПДВ. На підтвердження розміру заборгованості позивач подав з позовною заявою документ з назвою «Довідка про заборгованість боржника» № 29/01-2025 від 29.01.2025, відповідно до відомостей якої загальна сума заборгованості становить 191518,73 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 41687,59 грн, заборгованість за процентами 99161,64 грн, заборгованість за комісіями 50669,50 грн. Нормативно-правове обґрунтування. Згідно\~зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 525, 526, 546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно зі\~ст. 625 ЦК України,\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~статті 639 ЦК України,\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 1\~ст. 1049 ЦК України,\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 1\~ст. 1048 ЦК України,\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України,\~за кредитним договором банк або інша фінансова\~установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 43 ЦПК України,\~обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. Вирішуючи спір у цій справі, суду належить встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд зазначає таке. З матеріалів справи суд встановив, що спірні правовідносини стосуються наявності у позивача права вимоги до відповідача у справі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. За твердженням позивача відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Стягнення вказаної заборгованості є предметом спору в цій справі. Суд враховує, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений між відповідачем та позивачем як кредитором. Надані позивачем на обґрунтування позовних вимог докази містять відомості про укладений між сторонами договір та погоджені сторонами умови щодо розміру кредиту; розміру, порядку нарахування та погашення процентів за користування кредитом та прострочення погашення боргових зобов`язань; інші умови, що свідчать про фіксацію волі сторін договору кредитування. На цих документах наявний підпис відповідача. Отже, суд доходить висновку про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді суттєві умови договору про розмір процентної ставки, порядок їх сплати. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач довів на підставі належних та допустимих доказів погодження сторонами договору умов про розмір та порядок отриманого кредиту, нарахування процентів за користування ним, а також умови повернення отриманих у позику грошей та плати за користування ними. Виходячи з презумпції правомірності правочину, задекларованої у\~ст. 204 ЦК України, суд вважає доведеним факт існування між сторонами договірних відносин. У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач не заперечив факт отримання від позивача кредитних коштів у вказаному в позовній заяві розмірі, а також обставину їх неповернення. За цих обставин суд вважає підтвердженою обставину отримання відповідачем кредиту в обумовленому договором розмірі та обставину існування у відповідача у спірних правовідносинах простроченої заборгованості за цим договором. У поданому до суду відзиві на позовну заяву позивач просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Стосовно цього суд зазначає таке. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність ? це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та відмінено з 30 червня 2023року постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Отже у пункті 12\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~у редакції\~Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX\~перелічені всі\~статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Отже строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2020 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), тобто до 30.06.2023. Разом з тим, в подальшому, Законом України від\~15.03.2022 (набув чинності\~17.03.2022) «Про внесення змін до\~Податкового кодексу України\~та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~розділ «Прикінцеві\~та перехідні положення» Цивільного кодексу України\~доповнено пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257\~259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк його дії». 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого\~Законом України «Про затвердження Указу Президента України\~«Про введення воєнного стану в Україні» строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан. В подальшому неодноразово продовжувався строк дії воєнного стану в Україні. На даний час строк дії воєнного стану в України триває. У цій справі перебіг трирічного строку на звернення кредитора з позовною заявою до відповідача розпочався з 14.01.2022 і закінчився 14.01.2025, тобто сплив строку позовної давності припадає на час дії карантину та воєнного стану в Україні. З позовом позивач звернувся до суду 06.02.2025. За цих обставин суд дійшов висновку про те, що трирічний строк позовної давності щодо вимог у спірних правовідносинах позивачем не пропустив. Щодо розміру заборгованості яка підлягає стягнення з відповідача на користь позивача суд зазначає таке. На підтвердження факту невиконання відповідачем зобов`язань за означеним кредитним договором, позивач надав до суду довідку за заборгованістю боржника від 29.01.2025, відповідно до відомостей якої загальна сума заборгованості становить 191518,73 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 41687,59 грн, заборгованість за процентами 99161,64 грн, заборгованість за комісіями 50669,50 грн. У поданому до суду відзиві на позовну заяву позивач не заперечив стосовно зазначених у цій довідці відомостей. Водночас відповідач вказав на безпідставне нарахування позивачем процентів за користування кредитом під час його перебування у ЗСУ, а також на безпідставне нарахування комісій, розмір яких є несправедливим та підстави нарахування яких позивач не підтверджує належними доказами. Також, беручи участь у розгляді справи шляхом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу, відповідач не повідомив суду та не надав доказів а підтвердження обставини здійснення ним часткового чи повного погашення отриманого кредиту. З огляду на це суд вважає суму заборгованості за основним боргом підтвердженою та вимоги позову в цій частині обґрунтованими. Щодо заборгованості за комісіями суд зазначає таке. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року. 16 жовтня 2011 року набрав чинності\~Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8\~розділу І цього Закону\~частину четверту\~статті 11 Закону № 1023-XII\~було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності\~Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст\~статті 11 Закону № 1023-XII\~виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію\~Закону № 1023-XII\~до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону № 1734-VIII. Закон № 1734-VIII\~у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавцята кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідні висновки Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17. Наведені приписи\~Закону України «Про споживче кредитування»\~у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління (обслуговування) кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина\~Закону України «Про споживче кредитування»\~передбачав можливість встановлення комісії за отримання та управління кредиту. Отже,\~Закон України «Про споживче кредитування»\~передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тим не менш, апеляційний суд відмовляє в стягненні заборгованості в частині комісії з наступних підстав. Закон України «Про споживче кредитування»\~розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»,\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у\~\~порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 зазначила, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/22 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловив висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Також Верховний Суд висновував, що фактично кредитним договором встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем, оскільки надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. Враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення кредитного договору, укладеного між відповідачем та первісним кредитором, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Аналогічні висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.10.2024 року у справі № 582/202/22. Враховуючи вказане а також те що у спірних правовідносинах, відповідно до умов договору, встановлено комісію у розмірі 8,5% від розміру позики за оформлення цього договору, а також щоденну комісію у розмірі 0,1% від загальної суми позики, встановлення яких в силу приписів Закону України\~«Про споживче\~кредитування» є безпідставним, а пункти договору нікчемними, суд дійшов висновку про те, що позивач безпідставно зазначив у розрахунку заборгованість за простроченими комісіями, тому така вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає. Щодо заборгованості за процентами суд зазначає таке. Суд бере до уваги, що відповідно до довідки №2/769 від 06.06.2024, виданої військовою частиною [NUMBER] Міністерства оборони України, солдат [PERSON] перебуває на військовій службу у військовій частині з 01.06.2024. Проте, відповідно до ч. 15\~ст.\~14\~Закону України\~«Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів\~їх сімей» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин),\~\~військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Водночас відомості наданої позивачем довідки за заборгованістю боржника не містять інформації стосовно того за які періоди нарахована вказана у довідці заборгованість за процентами, також не надано детальний розрахунок цієї заборгованості. За таких обставин суд зазначає про те, що надані позивачем докази щодо розміру заборгованості по відсотках унеможливлюють перевірку судом підстави та правильність їх нарахування. Суд критично сприймає наданий позивачем документ з назвою «Довідка за заборгованістю боржника», оскільки він не є первинним документом, який підтверджує нарахування процентів відповідно до умов укладеного договору. Отже, цей документ не є належним доказом наявності заборгованості, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону під час перевірки доводів позивача про реальне виконання чи невиконання кредитного договору боржником/відповідачем. Вказана довідка є такою, що створена позивачем, а тому зазначена у ній інформація за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вона складена, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Зазначена у цьому документі інформація за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку\~відповідача та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування процентів за кредитним договором, факту наявності у відповідача боргу за невиконаним зобов`язанням по кредитному договору. Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16 виклав правовий висновок, за яким банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. За цих обставин суд вважає, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за процентами у розмірі, зазначеному у цьому документі та позові. Отже, вимоги позовної заяви в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено в ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Відповідно до вимог частин 3 та 4\~статті 12 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою\~статті 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства ? суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги, а на відповідача обов`язок їх спростування у разі незгоди з ними. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом. В іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вирішуючи цю справу, суд враховує практику суду апеляційної інстанції щодо оцінки вказаних доказів (постанова Київського апеляційного суду від 25.02.2025 у справі № 381/519/24 (щодо строку позовної давності), від 05.03.2025 у справі №939/2053/24 (щодо заборгованості по комісіях), від 22.09.2023 у справі №755/8166/18 (щодо нарахування процентів мобілізованому)). Хоча рішення апеляційного суду не є обов`язковими для суду першої інстанції, суд бере до уваги, що забезпечення єдності судової практики та однакове застосування закону є завданням всіх судів. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України,\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням\~результату вирішення\~цієї справи з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 532,93 грн (22% від заявлених позовних вимог).

Outcome: partial