Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Суть справи. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що між позивачем та [PERSON] було укладено ряд строкових договорів позики із встановлення процентної ставки за користування коштами отриманих у борг, які [PERSON] у визначений законом строк не повернула, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач зазначає, що просить стягнути заборгованість з відповідачів солідарно, оскільки на час укладення договорів позики, відповідачі перебували у шлюбі, а за таких обставин кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Рух справи. 10.06.2023 визначено головуючого суддю. 19.06.2023 надано запит до ГІОЦ/КМДА. 29.06.2023 отримано відповідь з ГІОЦ/КМДА. 03.07.2023 відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання призначено на 29.08.2023. 29.08.2023 підготовче засідання відкладено на 18.09.2023, у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 18.09.2023 підготовче засідання відкладено на 26.09.2023, у зв`язку з неявкою відповідачів. 18.09.2023 надійшов відзив від [PERSON] /Т.І. а.с. 121 - 127/. 18.09.2023 надійшов відзив від представника [PERSON] /Т.І а.с. 128-132/. 22.09.2023 надійшов відзив від [PERSON] /Т.І. а.с. 144 - 156/. 26.09.2023 в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 23.10.2023, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 23.10.2023 підготовче провадження закрито, судовий розгляд справи призначено на 21.11.2023. 21.11.2023 судовий розгляд справи не відбувся, у зв`язку з технічними причинами /Т.І а.с. 197/. 14.12.2023 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. 01.02.2024 в судовому засіданні оголошена перерва до 25.03.2024, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 25.03.2024 в судовому засіданні оголошена перерва до 24.04.2024, у зв`язку з технічними причинами. 24.04.2024, в судовому засіданні оголошена перерва до 10.06.2024, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 10.06.2024 в судовому засіданні оголошена перерва до 16.09.2024 для витребування доказів. 16.09.2024 судове засідання відкладено, у зв`язку з неявкою сторін на 22.10.2024. 22.10.2024 судове засідання відкладено до 25.11.2024, у зв`язку з клопотаннями представників сторін. 25.11.2024 в судовому засідання оголошена перерва до 20.01.2025 за клопотанням представника відповідача та виклику свідків. 20.01.2025 в судовому засіданні оголошена перерва до 13.03.2025 для забезпечення явки відповідачів та свідків. 13.03.2025 в судовому засіданні оголошена перерва до 30.04.2025 за клопотанням представника відповідача. 30.04.2025 судове засідання не відбулось, відрядження головуючого. 08.05.2025 судове засідання відкладено на 19.05.2025, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 19.05.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення. 02.06.2025 ухвалено рішення. Доводи учасників справи. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. [PERSON] та представник останньої позовні вимоги не визнали з підстав зазначених у відзиві, зокрема посилаючись на те, що [PERSON] дійсно брала кошти, але частину з них повернула, також частину коштів брала для своєї подруги за її проханням, а не для себе. Крім того, [PERSON] отримувала кошти у борг на власні потреби, зокрема погашення кредиту перед банківськими установами, а також для підтримки власного туристичного бізнесу, про що її колишній чоловік не був обізнаний. Крім того, [PERSON] просить застосувати до даних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності /Т.І. а.с. 116, 117, 119, 120, 172-174/. [PERSON] та представники останнього позовні вимоги не визнали з підстав зазначених у відзиві, зокрема посилалися на те, що [PERSON] не був обізнаний про отримання колишньою дружиною грошових коштів у борг, а також що такі кошти нею були витрачені на потреби сім`ї. Встановлені судом обставини. Відповідачі перебували у шлюбі, зареєстрованому 24.12.2011, який був розірваний на підставі судового рішення 22.02.2022 /Т.І а.с. 133/. 30.03.2018 між позивачем та [PERSON] був укладений строковий договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON] у борг 25.000 доларів США строком на 3 місяці із сплатою 4% в місяць від суми позики /Т.І. а.с. 9/. 08.10.2018 між позивачем та [PERSON] був укладений строковий договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON] у борг 8.000 доларів США строком на 3 місяці із сплатою 4% в місяць від суми позики /Т.І. а.с. 10/. 05.11.2018 між позивачем та [PERSON] був укладений строковий договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON] у борг 2.000 доларів США строком на 2 місяці із сплатою 4% в місяць від суми позики /Т.І. а.с. 11/. 12.04.2019 між позивачем та [PERSON] був укладений строковий договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON] у борг 5.000 доларів США строком на 1 місяць із сплатою 10% в місяць від суми позики /Т.І. а.с. 12/. 10.07.2019 між позивачем та [PERSON] був укладений строковий договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON] у борг 5.000 доларів США строком на 1 місяць із сплатою 8% в місяць від суми позики /Т.І. а.с. 13/. 12.10.2019 між позивачем та [PERSON] був укладений строковий договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON] у борг 10.000 доларів США строком на 1 місяць. /Т.І. а.с. 14/. Мотиви суду при ухваленні рішення та положення застосованого закону. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно ст. ст. 1046,1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як свідчить зміст боргових розписок, сторонами погоджено строк позики, розмір процентів за користування позикою, а також валюту зобов`язання. Борговою розпискою від 30.03.2018, сторонами погоджено строк позики - 3 місяці, тобто до 30.06.2018, розмір процентів за користування позикою 4 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США. Борговою розпискою від 08.10.2018, сторонами погоджено строк позики - 3 місяці, тобто до 08.01.2019, розмір процентів за користування позикою 4 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США. Борговою розпискою від 05.11.2018, сторонами погоджено строк позики - 2 місяці, тобто до 05.01.2018, розмір процентів за користування позикою 4 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США. Борговою розпискою від 12.04.2019, сторонами погоджено строк позики 1 місяць, тобто до 12.05.2019, розмір процентів за користування позикою 10 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США. Борговою розпискою від 10.07.2019, сторонами погоджено строк позики 1 місяць, тобто до 10.08.2019, розмір процентів за користування позикою 8 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США. Борговою розпискою від 12.10.2019, сторонами погоджено тільки строк позики 1 місяць, тобто до 12.11.2019, та валюту зобов`язання - долар США. Розмір процентів за користування позикою сторонами не узгоджувався. [PERSON] боргові зобов`язання не виконала, про що свідчить наявність оригіналів боргових розписок у позивача, які були оглянуті в судовому засіданні, без зазначення на них дат або інших відомостей про повернення оспорюваних сум. Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 154/3443/18. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів повернення позивачу заборгованих сум, таких як окрема розписка кредитора про повернення йому запозичених сум за договорами позики або будь-яких інших доказів, які б доводили зазначене та відповідали вимогам про належність та допустимість, суду відповідач також не надала, а тому доводи [PERSON] в цій частині суд вважає неспроможними. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц, від 08.02.2023 у справі 750/12/20. Згідно із ч. 1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, що узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі 130/2604/18. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача, у випадку не виконання перед ним обов`язку щодо повернення отриманих у борг коштів, забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка визначає наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 14-10цс18, від 04.07.2018 у справі № 14-154цс18, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів за користування позиками у розмірі, визначеному борговими розписками, лише в межах строку, на який ці позики надавалися, тобто: за борговою розпискою від 30.03.2018 - у розмірі 3000 доларів США (25000 х 4% х 3 місяці); за борговою розпискою від 08.10.2018 - у розмірі 960 доларів США (8000 х 4% х 3 місяці); за борговою розпискою від 05.11.2018 - у розмірі 160 доларів США (2000 х 4% х 2 місяці); за борговою розпискою від 12.04.2019 - у розмірі 500 доларів СШ (5000 х 10% х 1 місяць); за борговою розпискою від 10.07.2019 - у розмірі 400 доларів США (5000 х 8% х 1 місяць). Загальний розмір процентів за правомірне користування грошовими коштами за договорами позики, що підлягає стягненню на користь позивача складає 5020 доларів США (3000+960+160+500+400). Також, на користь позивача підлягають стягненню проценти, нараховані за неправомірне користування грошовими коштами, тобто поза межами строку наданих позик. Розмір процентів за неправомірне користування грошовими коштами, які підлягали поверненню позивачу разом із процентами нарахованими в межах строку надання позик, підлягає стягненню на користь позивача як міра відповідальності за невиконання перед ним грошового зобов`язання за позиками, проте, не у розмірі, заявленому позивачем, а у розмірі, визначеному у ч.2 ст. 625 ЦК України - 3% річних. Зазначений висновок суду узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, у якій зазначено, що якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але у боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто річні проценти, нараховані поза строком наданих позик. Отже, на користь позивача підлягають стягненню 3% річних, нарахованих на суму простроченого боргу та прострочених процентів за кожним із договорів позики. При визначенні періоду нарахування 3% річних за неправомірне користування грошовими коштами відповідно до положень ст. 625 ЦК України, на суму простроченого боргу та суму прострочених процентів за кожним із договорів позики, суд враховує, що за загальним правилом цей період обмежується трирічним строком - строком загальної позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 12 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Закон України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Так, з 12.03.2020 до 30.06.2023 на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов КМУ від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із змінами та доповненнями та скасовано постановою КМУ № 651 від 27.06.2023. При цьому, 17.03.2022 набрали чинності положення п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до яких, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про нарахування 3% річних на суму основного боргу та суму прострочених процентів за договорами позики, включно по 23.02.2022 - останній день до набрання чинності законодавчо встановлених обмежень щодо нарахування 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за позикою на підставі ст. 625 ЦК України та зупинення перебігу строку позовної давності. Згідно із розрахунком суду, 3% річних від суми основного боргу за договором позики від 30.03.2018 складає 2687, 50 доларів США (25000 доларів США х 3% річних: 12 місяців х 43 місяці (період нарахування з 01.07.2018 по 23.02.2022 року - 43 місяці); за договором позики від 08.10.2018 - 740 доларів США (8000 доларів США х 3% річних: 12 місяців х 37 місяців (період нарахування з 09.01.2019 по 23.02.2022 37 місяців); за договором позики від 05.11.2018 185 доларів США (2000 доларів США х 3% річних: 12 місяців х 37 місяців (період нарахування з 06.01.2019 по 23.02.2022 37 місяців); за договором позики з 12.04.2019 - 412, 50 доларів США (5000 доларів США х 3% річних: 12 місяців х 33 місяці (період нарахування з 13.05.2019 по 23.02.2022 - 33 місяці); за договором позики від 10.07.2019 - 375 доларів США (5000 доларів США х 3% річних: 12 місяців х 30 місяць (період нарахування з 11.08.2019 по 23.02.2022 - 30 місяців). Згідно із розрахунком суду, розмір 3% річних від суми прострочених процентів за договором позики від 30.03.2018 складає 322,50 доларів США (3000 доларів США - прострочені проценти х 3% річних: 12 місяців х 43 місяці (період нарахування з 01.07.2018 по 23.02.2022 року - 43 місяці); за договором позики від 08.10.2018 - 88, 80 доларів США (960 доларів США - прострочені проценти х 3% річних: 12 місяців х 37 місяців (період нарахування з 09.01.2019 року по 23.02.2022 - 37 місяців); за договором позики від 05.11.2018 - 14, 80 доларів США (160 доларів США - прострочені проценти х 3% річних: 12 місяців х 37 місяців (період нарахування з 06.01.2019 по 23.02.2022 - 37 місяців); за договором позики з 12.04.2019 - 41, 25 доларів США (500 доларів США - прострочені проценти х 3% річних: 12 місяців х 33 місяці (період нарахування з 13.05.2019 по 23.02.2022 - 33 місяці); за договором позики від 10.07.2019 - 30 долар США (400 доларів США - прострочені проценти х 3% річних: 12 місяців х 30 місяць (період нарахування з 11.08.2019 по 23.02.2022 - 30 місяців). Загальний розмір 3% річних від суми основного боргу та прострочених процентів за договорами позики, що підлягають стягненню у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України, складає: за договором позики від 30.03.2018 - 3 010 доларів США (2687,50 + 322, 50); за договором позики від 08.10.2018 - 828, 80 доларів США (740 + 88, 80); за договором позики від 05.11.2018 - 199, 80 доларів США (185+14,80); за договором позики з 12.04.2019 - 453, 75 доларів США (412,50+41,25); за договором позики від 10.07.2019 - 405 доларів США (375+30). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Договором позики від 12.10.2019 розмір процентів за користування позикою не визначено і позивач не заявляє вимоги про їх стягнення у розмірі, передбаченому положеннями ст. 1048 ЦК України, тому підстави для стягнення процентів за цим договором відсутні як на підставі ст. 1048 ЦК України, так і на підставі ст. 1050 ЦК України у розмірі, визначеному ст. 625 ЦК України. Враховуючи, що розмір процентів річних, який підлягає стягненню за прострочення виконання грошового зобов`язання, за розрахунком суду є меншим за розмір процентів, заявлений до стягнення позивачем, позовні вимоги про стягнення нарахованих процентів поза межами строку наданих позик підлягають задоволеннючастково, а стягнення основної суми заборгованості у повному обсязі, оскільки позивач, враховуючи вище наведені вимоги закону, звернувся до суду з даним позовом не пропустивши трирічного строку позовної давності, зважаючи на час настання строку для виконання боргових зобов`язань. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На час укладення договорів позики відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. Положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує, що узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц. Згідно з ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Як зазначено вище, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Суд критично ставиться до пояснень [PERSON] про відсутність у нього обов`язку відповідати за зобов`язаннями перед позивачем внаслідок не проживання разом із [PERSON] з кінця 2019 року, оскільки період запозичення грошових коштів у позивача 2018-2019 рр., припадає на період спільного проживання відповідачів і перебування їх у зареєстрованому шлюбі, що не оспорюється сторонами у справі та підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , свідоцтвом про шлюб та рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2022. Режим окремого проживання відповідачів у судовому порядку встановлений не був. Суд вважає неспроможними доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Горбового В.А. про недостовірність обставин, викладених в акті депутата Броварської міської ради про обстеження житлових умов від 09.08.2021 (далі -акт), в якому зазначено, що відповідач [PERSON] разом із [PERSON] та їх доньками - [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживає по [ADDRESS] , оскільки ці обставини повністю узгоджується із показаннями вищезазначених свідків. Протоколи допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , отримані під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12023111130004291 від 06.12.2023, які надані представником відповідача - адвокатом Горбовим В.А. на спростування зафіксованих в акті обставин, суд вважаєтакими, що не спростовують обставин викладених у зазначеному акті, виходячи з наступного. Доказами у цивільному процесі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для її вирішення. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України). Проте, протокол допиту свідка, отриманий слідчим або прокурором під час досудового розслідування, не є ані речовим доказом, ані письмовим доказом у розумінні положень ст. 95 ЦПК України, хоча формально і має ознаки письмового доказу, оскільки є документом. Такий протокол також не може підмінювати собою і показання свідка у цивільному процесі, допит якого відповідно до вимог ЦПК України, здійснюється судом безпосередньо у судовому засіданні під час розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У цивільному процесі на суд покладено обов`язок дослідити докази, зокрема, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності (ст.ст. 77-79 ЦПК України). Однак, суд під час розгляду цивільної справи не наділений повноваженнями дослідити протокол допиту свідка, отриманий під час досудового розслідування, з точки зору його належності, допустимості та достовірності, оскільки, не здійснює перевірки дотримання вимог КПК України при здійснення досудового розслідування в цілому та складанні такого протоколу зокрема. У постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі № 909/685/18 зазначено, що «колегія суддів погодилася з доводами касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно прийняли в якості допустимого доказу матеріали кримінального провадження, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування». Враховуючи, що клопотання про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідачами та їх представниками під час розгляду справи не заявлялось, а відтак вони не були допитані у судовому засіданні з приводу обставин, зафіксованих в акті, ці обставини не є спростованими. Крім того, [PERSON] не надано доказів здійснення будівництва, ремонту та облаштування будинку по [ADDRESS] та його прибудинкової території за рахунок власних грошових активів та доходів, у тому числі, отриманих у виді заробітної плати, не було надано доказів вартості будівництва, ремонту та облаштування вказаного майна. Як вбачається із досліджених у судовому засіданні декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих відповідачем [PERSON] у порядку, передбаченому Закону України «Про запобігання корупції», останнім задекларовано здійснення витрат на будівництво у 2016-2019 рр. При цьому відповідачем [PERSON] у зазначені роки не декларувались будь-які грошові активи, які з урахуванням його пояснень, могли бути використані ним на будівництво будинку. Відповідно до щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018 р., неоподаткований дохід [PERSON] у 2018 р. склав 326390 грн, з яких: 285224 грн - нарахована заробітна плата, 39924 грн - нарахована матеріальна допомога, 1242 грн - нарахована матеріальна допомога. За розрахунком суду, чистий річний оподаткований дохід [PERSON] у 2018 р. склав 262743, 95 грн (326390 грн - 19, 5 % (податок з доходу фізичних осіб та військовий збір)). Враховуючи розмір задекларованих у цьому році видатків на будівництво - 205000 грн, чистий місячний оподаткований дохід [PERSON] у 2018 році на кожного члена сім`ї (двоє дітей і двоє дорослих) склав 1203 грн. (262743, 95 грн - 205000 грн = 57743, 95 грн : 12 місяців : 4 члена сім`ї). Отже, суд критично ставиться до пояснень [PERSON] про його спроможність здійснення будівництва, ремонту та облаштування будинку із прибудинковою територією у [ADDRESS] у 2018 році за власні доходи та грошові активи, а не за кошти, запозичені у позивача. Крім того, у 2019 р. [PERSON] було задекларовано неоподаткований дохід у розмірі 417884 грн, з яких: 414 857 грн - нарахована заробітна плата, 1242 грн - нарахована матеріальна допомога, 1785 грн - підвищення кваліфікації. За розрахунком суду, чистий річний оподаткований дохід [PERSON] у 2019 році склав 336397 грн. (417884 грн - 19, 5 % (податок з доходу фізичних осіб та військовий збір)). При цьому, відповідачем [PERSON] у 2019 році було задекларовано видатки на здійснення будівництва у розмірі 250000 грн. Також, у 2019 році відповідачем [PERSON] не задекларовано фінансове зобов`язання перед АТ «Дельта Банк» у розмірі 50000 грн., яке декларувалося ним починаючи з 2017 року, що вказує на його погашення у 2019 р. Враховуючи задекларований [PERSON] у 2019 році розмір видатків на будівництво та погашення зобов`язань перед АТ «Дельта Банк», чистий місячний оподаткований дохід [PERSON] у 2019 р. на кожного члена сім`ї (2 дітей і 2 дорослих) склав 758 грн (336397 грн - 250000 грн - 50000 грн = 36397 грн : 4 члена сім`ї : 12 місяців). З огляду на зазначене, твердження відповідача [PERSON] про здійснення ним будівництва, ремонту та облаштування будинку по [ADDRESS] у 2019 р. за власні грошові активи та доходи є необґрунтованим. Суд також ставиться критично і щодо фінансової спроможності відповідача [PERSON] здійснювати будівництво, ремонт та облаштування зазначеного майна за власні доходи. Як встановлено судом, [PERSON] , будучи зареєстрованим суб`єктом підприємницької діяльності, у 2018 р. таку діяльність здійснювала. На підтвердження доходів від підприємницької діяльності у 2018 р., [PERSON] до суду було подано додаток до декларації про майновий стан і доходи за формою Ф2 за 2018 р., що вказує на її перебування на загальній системі оподаткування. Підприємці, що перебувають на загальній системі оподаткування, щорічно звітують про свою діяльність шляхом подання до податкових органів декларації про майновий стан і доходи разом із додатками. Вказаний вид декларації разом, зокрема, із додатком до неї за формою Ф2, подається до податкового органу суб`єктами підприємницької діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування, щорічно за базовий звітній (податковий) період, що дорівнює календарному року - до 1 травня що настає за звітним (п. 49.18.4 Податкового кодексу України). Форма декларації про майновий стан і доходи та додатки до неї, у тому числі і додаток за формою Ф2, що щорічно подається до податкового органу суб`єктами підприємницької діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування, затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 02.10.2015 № 859. Відповідно до дослідженого у судовому засіданні додатку до декларації про майновий стан і доходи за формою Ф2 за 2018 р., доходи [PERSON] у цьому році склали 544690, 04 грн., що також узгоджується і з щорічною декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданою за 2018 р. відповідачем [PERSON] . При цьому документально підтверджені витрати, пов`язані із веденням [PERSON] підприємницької діяльності у 2018 р. склали 528856, 67 грн., про що також зазначено у вищевказаному додатку. За розрахунком суду, сума доходу до оподаткування відповідачки [PERSON] у 2018 р. склала 15837, 27 грн. (544690, 04 грн. - 528856, 67 грн.). Відповідно до ст. 168 ПК України, суб`єкти підприємницької діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування, з чистого оподаткованого доходу сплачують: 1,5 % військового збору; 18 % податку з доходів фізичних осіб та 22 % єдиного соціального внеску (ЄСВ). Враховуючи зазначене, у 2018 р. відповідач [PERSON] отримала чистий річний прибуток у розмірі 9264, 80 грн (15837, 27 грн - 41 % податків та зборів). Таким чином, чистий місячний прибуток [PERSON] у 2018 р. на кожного члена сім`ї (2 дітей і 2 дорослих) склав 193 грн. (9264, 80 грн.: 12 місяців: 4 члена сім`ї). Що стосується здійснення підприємницької діяльності [PERSON] у 2019 р., на підтвердження цих обставин остання доказів не надала, зокрема декларування нею доходів та видатків у 2019 р., що позбавляє суд можливості вирахувати розмір чистого прибутку відповідача у цей період та надати оцінку щодо спроможності здійснювати витрати на будівництво, ремонт та облаштування будинку та його прибудинкової території по [ADDRESS] . За таких обставин суд не вбачає підстав вважати, що декларування відповідачем [PERSON] неоподаткованого доходу [PERSON] у декларації доходів особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 р., має доказове значення при вирішенні даного спору. Суд вважає, що грошові кошти у розмірі 110000 грн. та 257180 грн., отримані відповідачами у 2018 р. від продажу належних відповідачу [PERSON] автомобіля Chevrolet Lachetti та квартири, не могли бути витрачені на будівництво, ремонт та облаштування будинку по [ADDRESS] , оскільки з поданих [PERSON] декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017, 2018 рр. вбачається, що за ці кошти [PERSON] у 2018 було придбано автомобіль Volkswagen Passat, 2014 року випуску, та збільшено обсяг її грошових активів. При цьому розмір грошових активів відповідача [PERSON] , задекларованих [PERSON] у щорічних деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017, 2018, 2019 рр. не зменшувався, що також вказує на відсутність витрат у ці періоди на будівництво, ремонт та облаштування будинку та його прибудинкової території у [ADDRESS] за рахунок власних задекларованих грошових активів. Також під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження і пояснення відповідача [PERSON] про завершення будівництва вказаного будинку у 2015 р. ЇЇ пояснення в цій частині не узгоджуються із поясненнями самого [PERSON] та відомостями, відображеними ним у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих відповідачем [PERSON] за 2016-2019 роки, а також спростовується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд також критично ставиться і до пояснень відповідачки [PERSON] щодо запозичення нею грошових коштів у позивача з метою їх спрямування у серпні 2018 р. на лікування матері - [PERSON] у ДУ «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України» та з метою погашення дошлюбних боргових зобов`язань перед ВАТ «Універсал Банк» (АТ «Універсал Банк»), а також до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , яка не була допитана в якості свідка, виходячи з наступного. Із відповіді на адвокатський запит № 1108/05 від 26.11.2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно знаходилася на лікуванні у відділені невідкладної судинної нейрохірургії з рентгеноопераційною ДУ «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України» з 02.08.2018 по 23.08.2018 і їй було безкоштовно проведено хірургічне втручання. Забезпечення лікування стаціонарного хворого проводилося за рахунок державного бюджету. Разом з тим у 2018 р. відповідач [PERSON] тричі позичала у позивача грошові кошти 30.03.2018, 08.10.2018 та 05.11.2018, однак, хірургічне втручання та стаціонарне лікування її матері - [PERSON] відбувалося з 02.08.2018 по 23.08.2018, тобто через 5 місяців після отримання «першої» позики та за 2 місяці до отримання «другої» позики. Як вбачається із досліджених у судовому засіданні рішень Дарницького районного суду м. Києва та Постанови Київського апеляційного суду у справах № 753/56/17, 753/1458/22 та № 753/22673/17, відповідач [PERSON] дійсно має невиконані кредитні зобов`язання перед ВАТ «Універсал Банк» (АТ «Універсал Банк») за кредитним договором № 053-2008-1738 від 28.05.2008. Водночас, постановою Київського апеляційного суду від 14.03.2023 (справа № 753/56/17) встановлено, що останній платіж боржником [PERSON] за кредитним договором № 053-2008-1738 від 28.05.2008 було здійснено у квітні 2014, тобто майже за 4 роки до отримання у позивача «першої» позики. Зазначене також підтверджується і дослідженим у судовому засіданні листом АТ «Універсал Банк» № 8286 від 19.11.2024 про те, що за період з 01.01.2018 по 31.12.2019 кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 053-2008-1738 від 28.05.2008, укладеним між [PERSON] та АТ «Універсал Банк», не надходили. Все зазначене, є підставою для висновку про необґрунтованість тверджень відповідачів про використання запозичених у позивача коштівне в інтересах сім`ї, а у власних потребах [PERSON] . Активна позиція відповідача [PERSON] , як і активна позиція відповідачки [PERSON] , яка із дітьми постійно проживає за межами України без наміру повернення, про отримання у позику грошових коштів лише у власних інтересах останньої, а не в інтересах сім`ї, на думку суду має на метіуникнення обома відповідачами відповідальності за невиконання грошових зобов`язань перед позивачем та спростовується матеріалами справи. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачами не спростовано презумпцію спільності боргових зобов`язань перед позивачем. При вирішенні даного спору судом враховуються висновки, викладені у постанові ВС від 26.03.2025 у справі № 753/17584/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором позики. Вказаною постановою Верховного Суду залишено без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 14.02.2024, про солідарне стягнення з відповідачів боргу за договором позики за обставин, аналогічних обставинам у даній справі. На переконання суду та з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя, тягар спростування якої покладений на того з подружжя, хто її спростовує, відповідач [PERSON] не надав доказів того, що кошти отримані за договорами позики у позивача, були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби [PERSON] . Обґрунтування [PERSON] , що він не надавав згоди на укладення [PERSON] договорів позики, суд вважає неспроможними, оскільки для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 713/285/2012). Крім того, [PERSON] не було ініційовано питання щодо визнання недійсності договорів позики в судовому порядку. Покладення виключно на позивача обов`язку доводити факт використання відповідачем-позичальником позичених коштів в інтересах сім`ї покладає, на думку суду, на позивача непропорційний тягар, оскільки факт використання позичальником коштів після їх передачі, об`єктивно перебуває поза контролем з боку позикодавця. У зв`язку з цим посилання [PERSON] , що позивач не надав доказів на підтвердження того, що отримані у борг кошти [PERSON] були використанні на потреби колишньої сім`ї відповідачів, суд вважає неспроможними, зокрема з огляду на те, що зважаючи на сукупний розмір позик отриманих [PERSON] в період шлюбу, тягар доведення, витрачення нею отриманих у борг грошових кошів на власні потреби, не пов`язаних з інтересами сім`ї (зокрема придбання особисто [PERSON] будь-якого майна, використання отриманих у борг коштів у підприємницькій діяльності, зокрема активне здійснення такої діяльності, наявність найманих працівників, офісу, оперативних витрат тощо) покладається саме на відповідачів, які враховуючи наведене вище, не підтвердили відповідні обставини належними та допустимими доказами. За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що отримані [PERSON] кошти у борг були витрачені в інтересах сім`ї, зокрема на будівництво будинку, а тому відповідальність за борговими зобов`язаннями має бути покладена на обох відповідачів. Судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial