Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобов`язати матір дитини [PERSON] змінити місце реєстрації [PERSON] з адреси: [ADDRESS] , після прийняття судом такого рішення. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.12.2020 розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності від 01.06.2016, позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстроване місце проживання позивача та малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] , [INFO] , не проживає за вказаною адресою, а проживає з матір`ю [PERSON] , [INFO] , вже понад два роки. [PERSON] не проживає в даній квартирі, особистих речей в квартирі не має. Позивач вказує, що перешкод в користуванні жилим приміщенням він не чинив. Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 18.01.2023 №51 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання [PERSON] », визначено місце проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] , після дослідження та вивчення житлових умов, встановили, що умови відповідають вимогам для проживання та будуть кращими, ніж у батька дитини [PERSON] . Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем та неповнолітньою дитиною проживали разом за адресою: [ADDRESS] , але з часом відповідач прийняла рішення щодо переїзду для самостійного проживання з дитиною. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 10.03.2023 з позивача утримуються аліменти на користь відповідача на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.02.2023 та до досягнення дитиною повноліття. На даний час, окрім спільної дитини, сторін нічого не пов`язує, спільного господарства вони не ведуть, не підтримують подружніх стосунків та проживають окремо. Позивач вказує, що він працює в Управлінні Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Житомирській області на посаді вищого офіцерського складу та запланований для зміни місця проходження служби в іншу область у найкоротший термін та має намір продажу зазначеної квартири, оскільки потреба у ній відсутня. Зазначає, що ним попередньо були проведені заходи щодо самостійної зміни реєстрації [PERSON] , як законного представника та власника нерухомого майна, але Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради у вище вказаному було відмовлено, так як необхідна згода обох батьків або особи, з якою визначено місце проживання виконавчими органами. Позивач декілька разів спілкувався з [PERSON] для вирішення питання стосовно реєстрації малолітньої дочки, на контракт та компроміси не погоджувалася, згоди не дійшли. Ухвалою суду від 15.12.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 16.03.2024 від [PERSON] до суду надійшов зустрічний позов до [PERSON] , треті особи: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, у якому позивач за зустрічним позовом просить усунути перешкоди позивачу та малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; вселити позивача та малолітню дитину - [PERSON] у зазначене житлове приміщення. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] не проживає з дитиною у спірному житлі. Після розірвання шлюбу [PERSON] створив умови, за якими неможливо було проживати разом, постійно чинив психологічний тиск на позивача за зустрічним позовом, принижував її, влаштовував сварки, у зв`язку з чим вона з дитиною змушена була залишити квартиру. Проте, в подальшому, протягом 2021 року, вони намагались налагодити стосунки з колишнім чоловіком, і [PERSON] з дитиною повернулися на проживання до квартири за адресою: [ADDRESS] . З початком війни, з метою збереження життя і здоров`я дитини, [PERSON] з донькою виїжджали у сільську місцевість, де проживали декілька місяців. В період відсутності [PERSON] у м. Житомирі, [PERSON] зібрав її речі та перевіз їх до її матері, про що [PERSON] дізналась, повернувшись у м. Житомир влітку 2022 року. В той же час [PERSON] заселив у квартиру за адресою: [ADDRESS] , сторонніх чоловіків - військових, що унеможливило її вселення у дану квартиру. На даний час у квартирі також проживають сторонні особи. Отже, [PERSON] , [INFO] , не проживає у квартирі батька [PERSON] за вищевказаною адресою, так як на даний час її батько [PERSON] не надає їй такої можливості, а саме у [PERSON] , як у матері дитини, відсутні ключі від цієї квартири, [PERSON] не пускає її з донькою на проживання у даній квартирі, надав її у користування іншим особам, що свідчить про те, що він чинить перешкоди [PERSON] у користуванні житлом, у якому вона зареєстрована.Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 18.01.2023 №51 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання [PERSON] », визначено місце проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Після дослідження та вивчення житлових умов, було встановлено, що умови відповідають вимогам для проживання та будуть кращими ніж у батька дитини [PERSON] . На той час [PERSON] наймала житло. Вирішення питання офіційного визначення місця проживання дитини необхідне було для того, щоб [PERSON] мала змогу подати заяву до суду про стягнення з [PERSON] аліментів, оскільки він не надавав коштів на утримання дитини. [PERSON] вказує, що на даний час не має можливості винаймати житло для проживання дочки. Вважає, що вона має бути забезпечена житлом за місцем проживання батька. Зазначає, що малолітня донька [PERSON] має право проживати за місцем своєї реєстрації у квартирі, яка належить її батьку. Оскільки дитина є малолітньою і залишена на проживання з матір`ю, то [PERSON] як мати дитини має право проживати у вказаній квартирі разом з дочкою. У зустрічному позові [PERSON] заявила клопотання про допит свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 18.04.2024 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 13.06.2024 прийнято відмову позивача за первісним позовом [PERSON] від частини позовних вимог первісного позову до [PERSON] , треті особи: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадження у справі у частині вимог первісного позову про зобов`язання відповідача за первісним позовом [PERSON] змінити місце реєстрації [PERSON] з адреси: [ADDRESS] , закрито. 18.06.2024 від [PERSON] до суду надійшов відзив на зустрічний позов, у якому відповідач за зустрічним позовом вказує, що ніколи не чинив перешкоди [PERSON] у користуванні житлом, з жовтня 2021 року крім нього у квартирі ніхто не проживав. З жовтня 2021 року [PERSON] винаймала житло, де проживала разом з дитиною. Свої речі з квартири [PERSON] вивезла самостійно. Вважає, що визнання особи такою, що втратила право користування житлом є належним способом захисту прав [PERSON] . Інших заяв по суті справи до суду не надійшло. Протокольною ухвалою суду від 23.09.2024 підготовче провадження у справі завершено та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні за його участі [PERSON] первісний позов підтримав з підстав, викладених у позові, та просив задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, та просив відмовити у його задоволенні. Додатково пояснив, що не чинить перешкод дитині у користуванні житлом, а [PERSON] правна користування спірною квартирою не має. Реєстрація малолітньої дитини у спірному житлі порушує право [PERSON] на розпорядження його майном. У судове засідання, яким звершується розгляд справи, позивач за первісним позовом не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомив. У судовому засіданні за її участі [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала з підстав, викладених у зустрічному позові, та просила задовольнити. У судове засідання, яким звершується розгляд справи, [PERSON] та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву про проведення судового засідання без їх участі. Представник третьої особи [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що є сестрою [PERSON] . Їй відомо, що з початком війни сторони припинили спільне проживання за адресою: [ADDRESS] . З початком повномасштабного вторгнення [PERSON] разом з дочкою, свідком та іншими родичами виїхали до села. Коли у квітні-травні 2022 року повернулися до Житомира, [PERSON] не змогла потрапити до спірного житла, свідок чула, як [PERSON] казав, що квартира належить тільки йому. У подальшому [PERSON] проживала по [ADDRESS] , а потім орендувала житло. Після повернення [PERSON] до Житомира, [PERSON] привіз її речі на [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що була свідком того, як [PERSON] , після повернення з села, не змогла потрапити додому, вона хотіла забрати документи. До них вийшов незнайомий хлопець та повідомив, що у квартирі зараз проживає він. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вони разом з [PERSON] були у селі. Потім повернулися у Житомир, однак [PERSON] до квартири не потрапила, речі [PERSON] . [PERSON] перевіз до її матері. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10). [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Держаного реєстру речових прав (а.с. 9). З витягів з Реєстру територіальної громади вбачається, що місце проживання [PERSON] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 11). Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання [PERSON] , який затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №51 від 18.01.2023, під час обстеження умов проживання та складання оцінки потреб родини з`ясовано, що в квартирі за місцем проживання батька наявні належні умови. [PERSON] під час спілкування повідомив, що місце проживання дочки [PERSON] має бути визначено з ним, оскільки у нього кращі житлово-побутові умови проживання та більший заробіток, ніж у матері [PERSON] . [PERSON] було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини, однак батько на засідання комісії не з`явився, про причини неявки не повідомив. 27.12.2022 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] повідомила, що на даний час проживає в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . У квартирі за вказаною адресою створено належні умови для виховання та розвитку дитини, що підтверджується висновком оцінки потреб від 15.12.2022. [PERSON] офіційно працевлаштована, має стабільний прибуток, їй на праві власності належить частина приватного будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] пояснила, що не чинить перешкод у спілкуванні батька з дочкою, який має змогу спілкуватися з дитиною та забирати її за своїм місцем проживання у будь-який зручний для нього час. Дитина приязно ставиться до обох батьків, любить та поважає їх. На даний час всіма питаннями матеріального утримання та виховання [PERSON] займається мати; батько періодично надає допомогу на утримання дочки виключно за власним бажанням. Питання визначення місця проживання [PERSON] повторно розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, [PERSON] на засідання не з`явився, письмових пояснень не надав. У матеріалах справи відсутні докази неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків чи аморальної поведінки, які унеможливлюють виховання та утримання дитини. Враховуючи вказані вище факти, виходячи з інтересів дитини, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Стаття 321 ЦК України, закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. За ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК України, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Предметом первісного позову є визнання малолітньої дочки сторін [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке на праві власності належить її батьку [PERSON] , з метою усунення останньому перешкод у розпорядженні житлом. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» рішення від 02.12.2010, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Верховним Судом у постановах від 04.07.2018 в справі №711 /443117 (провадження № 61-11933св 18), від 10.04.2019 в справі №466/7546/16-н (провадження № 61-37367св18), від 27.06.2019 в справі №337/1760/17 (провадження № 61-31119св 18), від 27.11.2019 в справі №368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25.08.2020 в справі №206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному домоволодінні не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27.12.2018 у справі №759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св 18), №210/1857/15-ц від 03.04.2019. Як вже зазначалось, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , за цією адресою зареєстроване місце проживання позивача за первісним позовом та разом з ним зареєстроване місце проживання його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] , є малолітньої особою та належить до сім`ї свого батька не зважаючи на те, що з ним не проживає, місцем її проживання є місце проживання її батьків або одного з них, отже [PERSON] має безумовне, встановлене чинним законодавством, право на користування житлом, яке належить її батьку. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом, яке належить її батьку, переслідує легітимну мету та відповідає найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного, суд доходить висновку, що первісний позов задоволенню не підлягає, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. Щодо вимог зустрічного позову, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24.11.1986) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Позивач за зустрічним позовом пред`явила вимогу про усунення їй та малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення їх до квартири за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вона, як мати малолітньої дитини сторін, має право на користування квартирою разом з дитиною, відповідач за зустрічним позовом чинить їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом психологічного тиску, заселив до квартири сторонніх осіб, вивіз речі [PERSON] з квартири та не надає їй ключів від спірного помешкання. Разом з тим, позивач за зустрічним позовом не надала будь-яких доказів того, що [PERSON] чинить їй та малолітній дитині перешкоди у користуванні житлом, такі обставини [PERSON] підтверджує виключно своїми поясненнями. З показів свідків суд також не встановив об`єктивних обставин, які б підтвердили доводи зустрічного позову, оскільки їх покази не демонструють обізнаності в ситуації, яка склалась між сторонами. Таким чином, позивач за зустрічним позовом не довела факту вчинення їй та малолітній дитині сторін з боку [PERSON] перешкоди у користуванні спірним житлом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України визначення кімнати, в якій може проживати позивач, належить до повноважень власника або повинно здійснюватися за домовленістю з останнім, оскільки право власності є непорушним та втручання у нього без законних підстав не допускається. Суд встановив, що позивач не надав підтверджувальних доказів відмови їй зі сторони відповідача за зустрічним позовом (неможливості добровільно домовитися сторонам) щодо користування спірною квартирою, зокрема шляхом проживання у певній кімнаті, надання ключів від вхідних дверей квартири. Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] з підстав їх недоведеності. У зв`язку з відмовою у задоволенні первісного та зустрічного позовів, судові витрати покладаються на сторони, які їх понесли.

Outcome: dismissed