Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Крушинську А.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 30 січня 2020 року між ними було укладено шлюб, від якого дітей не мають; спільне життя між ними не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, втрачено взаєморозуміння та почуття любові один до одного, разом не проживають і не ведуть спільного господарства, примирення між ними не можливе, шлюб носить формальний характер, що унеможливлює подальше збереження шлюбу, а тому просить шлюб розірвати в судовому порядку, оскільки з`явитися особисто до органу ДРАЦС для реєстрації розірвання шлюбу відповідачка відмовляється. Позивачу (його представнику) ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін від 22 квітня 2025 року було направлено в електронній формі через систему «Електронний суд» та додатково електронною поштою, що підтверджується довідками про доставку електронних листів до електронного кабінету представника-адвоката та електронної пошти позивача (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), але ті інших заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подали. При цьому, суд зважує на те, що представник позивача у п.3 прохальної частини позовної заяви та у заяві від 10.04.2025р. просить розглядати справу саме в такому порядку, а приписи ст.274 ЦПК України не містять обмежень для вирішення даної категорії справ у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачці ухвалу\~про відкриття\~спрощеного позовного\~провадження в\~справі без\~повідомлення (виклику)\~сторін від\~22\~квітня 2025\~року було\~надіслано за\~зареєстрованим у\~встановленому законом\~порядку місцем\~проживання,\~що підтверджується\~рекомендованим повідомленням\~про вручення\~поштового відправлення\~(повернення\~судової кореспонденції\~з довідкою\~АТ «Укрпошта»\~ф.20\~із зазначенням\~причини повернення\~«адресат відсутній»\~згідно з\~ч.6-8\~ст.128\~ЦПК України\~вважається належним\~сповіщенням особи), однак вона відзиву на позов чи інших заяв з процесуальних питань не подала. Принагідно суд зважує на позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові №755/4829/23, провадження №61-73св24 від 13.05.2024р., де вказано, що: «суд зробив правильний висновок, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідними поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням учасника справи. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України)». Також в установлений строк від сторін не надходило заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відтак, у силу положень ч.13 ст.7, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами й у такому випадку судове засідання не проводиться та згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до такого висновку. Питання, що виникають у сфері приватно-правових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із\~Законом України «Про міжнародне приватне право». Позивач у даній справі [PERSON] має громадянство Лівії, на підтвердження чого до позовної заяви додано копію паспорта громадянина держави Лівія № [NUMBER] , виданого 14.11.2021р., і відповідну посвідку на постійне проживання на території України № [NUMBER] від 16.05.2023р. У відповідності до вищенаведеного, суд під час вирішення вищевказаної справи керується положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право». За змістом ст.56 Закону Законом України «Про міжнародне приватне право» форма і порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, а також між іноземцями або особами без громадянства визначаються правом України. Відповідно до ч.1\~ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Згідно ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Наведені положення чинного законодавства дають підстави дійти висновку, що оскільки подружжя зареєстрували шлюб в Україні (м. Київ), й обоє проживають на території України, де позивач є іноземним громадянином, а відповідачка - громадянкою України, до спірних правовідносин щодо розірвання шлюбу має застосовуватися законодавство України. Відповідно до ч.1 ст.51\~Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно із ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~громадянин держави\~Лівія[PERSON] та громадянка\~України [PERSON] 30 січня 2020 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом №94. Від даного шлюбу подружжя неповнолітніх дітей не має. Сторони протягом останніх років разом не проживають, ведуть окреме господарство, спільних інтересів не мають, не спілкуються в обсязі сім`ї, примиритися не бажають, позивач категорично наполягає на припиненні подружніх відносин без надання часу для примирення, відповідачка відзиву на позов чи інших заяв з процесуальних питань не подала, що свідчить про її байдуже ставлення до існування шлюбу, який між подружжям носить формальний характер. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує положення\~ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на припиненні шлюбу, відповідачка своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надала, клопотань про надання строку на примирення не заявляла. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved