Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

У грудні 2024 року представник позивача звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив: 1) визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням [ADDRESS] ; 2) розірвати договір від 25.01.2011 № 253 про користування житловим приміщенням в гуртожитку центрального апарату МВС, яке перебуває у відособленому користуванні. стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором позики від 16.12.2020 року, з урахуванням суми штрафу, у розмірі 284 895,60 Євро. Позов обґрунтовує тим, що на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» перебуває відомчий гуртожиток МВС за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.07.2018 № 379 «Про затвердження оновленого Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва», будівлю гуртожитку включено до оновленого Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитку. Зазначає, що на підставі протоколу № 1 засідання комісії Господарського управління з розподілу житлової площі в гуртожитках МВС України від 30.12.2010 інженеру з охорони праці відділу ресурсного забезпечення Державного науково-дослідного інституту МВС України Коваленку Ю.І. та його сину [PERSON] 1983 року народження надано дозвіл поселитись до відомчого гуртожитку МВС за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що [PERSON] видано спеціальний ордер «Листок поселення» у який вписано сина [PERSON] та разом їх було поселено до гуртожитку. В подальшому, 25.01.2011 між Міністерством внутрішніх справ України та [PERSON] було укладено договір № 253 про користування житловим приміщенням в гуртожитку центрального апарату МВС, яке перебуває у відособленому користуванні. Оскільки на сьогодні гуртожиток передано на баланс Центру, то позивач є правонаступником прав та обов`язків Міністерства внутрішніх справ України щодо договору. Відповідно до п. 1.1. договору Центр передає, а [PERSON] у порядку та на умовах передбачених цим договором приймає в строкове платне користування житлове приміщення (кімната) [ADDRESS] , загальною площею 35,4 кв.м..Зазначає, що відповідачі фактично не проживають більше одного року, що підтверджується актами комісійної перевірки гуртожитку та електронними доказами. Крім того, відповідачі сплачують Центру за житлово-комунальні послуги, заборгованість у них відсутня. На даний час відповідачі не перебувають в трудових відносинах з МВС та більше року фактично не проживають в гуртожитку. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2025 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 23.01.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в ньому, проти ухвалення заочного рішення не заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідачі повторно не з`явилися у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки до суду не повідомили, відзив не подали. Вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на балансі Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» перебуває відомчий гуртожиток МВС за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.07.2018 № 379 «Про затвердження оновленого Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва» будівлю гуртожитку включено до оновленого Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки. Таким чином, на балансі позивача перебуває гуртожиток сімейного типу, який знаходиться в будинку [ADDRESS] . Відповідно до протоколу № 1 засідання комісії Господарського управління з розподілу житлової площі в гуртожитках МВС України від 30.12.2010 [PERSON] та його сину [PERSON] 1983 року народження надано дозвіл поселитись до відомчого гуртожитку МВС за адресою: [ADDRESS] . 25.01.2011 між Міністерством внутрішніх справ України та [PERSON] було укладено договір № 253 про користування житловим приміщенням в гуртожитку центрального апарату МВС. Відповідно до п. 1.1. договору Центр передає, а [PERSON] у порядку та на умовах передбачених цим договором приймає в строкове платне користування житлове приміщення (кімната) [ADDRESS] , загальною площею 35,4 кв.м.. На підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2017 №136 закріплено на праві оперативного управління за Державною установою «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» об`єкти нерухомого майна будівлю гуртожитку загальною площею 2794,6 кв.м., розташовану на [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . За приписом ст. 127 ЖК України, гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Правомірність вселення відповідачів 1-3, у спірне приміщення не оспорюється сторонами, а тому суд виходить з того, що відповідачі на достатній правовій підставі займають приміщення №15 в зазначеному гуртожитку. Згідно положення ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частина 2 вказаної норми передбачає, що якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 128 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, особи які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] працював на посаді інженера з охорони праці відділу ресурсного забезпечення Державного науково-дослідного інституту МВС України. Судом критично оцінюються, надані стороною позивача в якості письмових доказів акти перевірки відомчих гуртожитків, оскільки ці акти не зареєстровані в установленому порядку у позивача, зміст таких актів є тотожним, та вони не містять відомостей про обставини перевірки. Дані акти взагалі не фіксують факт не проживання відповідачів у спірній кімнаті, в них зазначено тільки на те, що двері ніхто не відчинив. Відсутність електроспоживання в кімнаті 15, зафіксована на відеозаписах, також не може бути достатнім доказом, який слугує на підтвердження не проживання відповідачів в даному приміщенні. Таким чином, позивач не довів належними та достовірними доказами факт відсутності відповідачів, понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у спірному жилому приміщенні. Відповідно до ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький протиУкраїни» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. За змістом рішень ЄСПЛ тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Враховуючи те, що відповідачі 1-3, вселилися в кімнату в гуртожитку на достатній правовій підставі, проявляють інтерес до спірного жилого приміщення, оскільки сплачують за житлово-комунальні послуги; зареєстровані за його адресою; відсутні докази щодо того, що вони мають інше житло, тому наявні підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зазначена кімната у гуртожитку є їх єдиним «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробленими у постановах від 23 березня 2020р. у справі № 676/5666/16-ц (провадження № 61-40860св19), від 09 березня 2021р. у справі № 753/598/17 (провадження № 61-21220св19), від 22 вересня 2021р. у справі № 759/14973/17 (провадження № 61-16549св20). Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Крім того, суд враховує, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про права дитини). Доводи позивача про те, що на момент розгляду справи у суді, відповідач [PERSON] не є працівником позивача, не є достатньою підставою для припинення права на користування ним та членами його сім`ї гуртожитком. Враховуючи вище викладені обставини, суд переконаний, що відсутні підстави вважати, що права позивача є порушеними. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказує окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги роз`яснення наведені в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», а також враховуючи те, що відповідач [PERSON] перебував на службі в органах МВС України, суд приходить до висновку, що в силу вищевказаних обставин вони не можуть бути позбавлені права користування житловим приміщенням, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed