Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

До Автозаводського районного суду міста Кременчука звернулось із позовом ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до [PERSON] про стягнення заборгованості. У обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.12.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладений договір факторингу № 02-24122001, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, у тому числі і до [PERSON] 25.05.2021 між первісним кредитором ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», правонаступником якого є ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», та відповідачем по справі [PERSON] укладений кредитний договір № 1953095 про надання кредиту шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), надісланого на його номер мобільного телефону. Підписуючи договір, відповідач підтвердив ознайомлення із усіма умовами цього договору, розуміє, погоджується і зобов`язується їх дотримуватися. Зазначають, що ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок, умови кредитування, права, обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Згідно пунктів 1.2 кредитного договору первісний кредитор надає позичальнику кредит у безготівковій формі на платіжну банківську карту № [NUMBER] , зазначену позичальником, на умовах строковості, зворотності, платності, а останній зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором. Розмір виданого кредиту становить 4000,00 грн, дата надання кредиту - 25.05.2021, строк кредитування - 30 днів, стандартна процентна ставка 1,90 % в день. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 04.12.2024 загальний розмір заборгованості становить 13110,00 грн, яка складається із простроченої заборгованості по кредиту 4000,00 грн та простроченої заборгованості за процентами у - 9110,00 грн. Позивач у позові зазначає, що доказом видачі кредитних коштів на виконання первісного кредитора п.2.1 кредитного договору, є інформаційна довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 04.03.2024, згідно якої 25.05.2021 на картковий рахунок відповідача перераховані кредитні кошти у розмірі 4000 грн за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . 13.03.2025 по справі відкрите провадження, залучено сторони до участі у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував, про що надав письмову заяву. 23.04.2025 до суду представником позивача (адвокатом) Пархомчуком С.В. надана заява про стягнення із відповідачки витрат на правничу допомогу у розмірі 10500 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з`являлась, про місце та час судового розгляду повідомлена належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Судова кореспонденція повернулася без вручення з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а тому вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Днем вручення судових повісток відповідачу є день проставлення у поштових повідомленнях відміток про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Про причини неявки відповідач суду не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив не подав. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановляючи заочне рішення (ч.4 ст.223 ЦПК України). Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч.1\~ст. 280 ЦПК України). З урахуванням зазначеного, на підставі ст. ст. 280, 281, ч. 5 ст. 259 ЦПК України суд ухвалив провести на підставі наявних доказів заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими\~главою 11\~ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані учасниками справи докази у їх сукупності, судом встановлене наступне. Ч.1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. ст.\~15,\~16 ЦК України\~передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є зокрема, його визнання. Відповідно до ст. ст.\~12,\~13, 81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Ст. 1054 ЦК України\~встановлює, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом установлено, що 25.05.2021 між первісним кредитором ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», правонаступником якого є ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», та відповідачем по справі [PERSON] укладений кредитний договір № 1953095 про надання кредиту шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), надісланого на його номер мобільного телефону. Згідно зазначеного договору Товариство зобов`язувалось надати позичальнику кредит у розмірі 4000,00 грн, дата надання кредиту - 25.05.2021, строк кредитування - 30 днів, стандартна процентна ставка 1,90 % в день. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 Суд прийшов висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1054\~ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Норма абз. 2 ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосована виключно у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч.2 ст.\~1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, що регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Великою Палатою Верховного Суду від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16, Суд прийшов до висновків про таке: проценти на підставі ст.\~1048\~ЦК України сплачуються не за факт отримання позичальником кредиту, а за користування кредитом, тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (пункт 81); норма абз. 2 ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосована виключно у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч.2 ст.\~1050\~ЦК України (п. 91); на період після прострочення виконання зобов`язання із повернення кредиту, кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а кредитор вправі вимагати повернення боргу разом із процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування, тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо після закінчення кредитування, а тому не повинен сплачувати за нього проценти на підставі ст. 1048 ЦК України. У цьому випадку настає відповідальність боржника, як обов`язок сплати процентів, згідно ст.\~625\~ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97); компенсаторний характер процентів, передбачених ст.\~625\~ЦК України не свідчить, що проценти є платою боржника за користування кредитом, тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а є мірою відповідальності. На відміну від процентів за користування кредитом, до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (пункт 106); можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно ч.2\~ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, або у відповідному розділі договору передбачили виключно проценти за правомірну поведінку позичальника за користування кредитом. У разі сумнівів слід застосовувати принцип «слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав» з лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem» (п. 128). Факт надання позичальнику кредитних коштів у розмірі 4000 грн стверджується інформаційною довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 04.03.2024 за вих № 29130-0403. Зазначене не заперечувалось та не спростоване відповідачем. Позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти та сплачувати проценти за користування ним у порядку встановленому договором. Відповідно до ст. ст. 526,\~527, 530, 612 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином, протягом певного строку відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. Відповідач порушив умови кредитного договору, не виконав належним чином взяті обов`язки в частині своєчасного погашення кредиту та процентів. За період дії договору утворилась заборгованість у розмірі 13110 грн, що стверджується наданим розрахунком заборгованості та підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Суд враховує, що\~Законом України «Про електронну комерцію»\~передбачена можливість укладення електронних договорів, згідно ст.12\~якого, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1\~ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Враховуючи, що кредитний договір підписаний позичальником у електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора згідно\~ст.\~12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» при укладенні договору сторонами досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, а тому такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів зазначено у правових позиціях Верховного Суду, викладених у постановах від 12.01.2021 по справі № 524/5556/19, від 22.09.2022 по справі № 234/7163/20, від 12.06.2023 по справі № 263/3470/20. Крім того, судом установлено, що 24.12.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладений договір факторингу № 02-24122001. Відповідно до реєстру боржників від 24.12.2021 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Факт укладення цього договору стверджується копією договору, витягом з реєстру боржників та докази\~на підтвердження оплати\~за договором\~факторингу. Подібне відступлення права вимоги відповідає ст. 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Доказом на підтвердження факту набуття прав вимоги\~за кредитним договором,\~є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги,\~які відступаються,\~за\~умови, що вони містять дані\~про кредитні договори,\~а також\~обов`язково докази\~на підтвердження оплати\~за договором\~факторингу (постанови Верховного Суду від 02.11.2021 по справі № 905/306/17, від 29.06.2021 по справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 по справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 по справі № 5026/886/2012, від 15.04.2024 по справі № 2221/2373/12). Таким чином, позивачем надані докази на підтвердження переходу права вимоги від первісного до нового кредитора\~за договором\~позики № 1953095 від 25.05.2021, а тому ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] . Заборгованість позичальника залишається непогашеною. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст. 6 Конвенції з прав людини суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (параграф 23 рішення Європейського суду з прав людини «Pronina v. Ukraine», n. 63566/00, 18.07.2006). Щодо стягнення із відповідача судових витрат, суд зазначає, що розподіл судових витрат між сторонами регламентований ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: (1) у разі задоволення позову - на відповідача; (2) у разі відмови в позові - на позивача; (3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, позивач просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 10500 грн, що стверджуються договором про надання правової допомоги б/н від 29.12.2023, актом б/н від 22.04.2025 на підтвердження факту надання правничної (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), платіжним дорученням № 37720 від 22.04.2025 про оплату правничої допомоги. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 2, 6\~ст. 137 ЦПК України). Оскільки клопотання, заяви від відповідача щодо зменшення розміру судових витрат, їх неспівмірності не надходили, суд приходить до висновку про стягнення зазначених витрат з відповідача на користь позивача. З урахуванням принципу диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова Верховного Суду по справі № 757/36628/16-ц від 24.01.2022).

Outcome: approved