Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

26.03.2025 до Тиврівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] , яка підписана та подана її представником адвокатом Лісниченком С.В., до [PERSON] про стягнення пені та інфляційних збитків за невчасну сплату аліментів. Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15.01.2024 у справі № 145/1952/23 було визначено розмір аліментів у розмірі 1/4 від усіх видів ого доходів, який підлягає стягненню з [PERSON] на утримання спільної доньки [PERSON] , [INFO] . Однак, станом на 01.02.2025 існує заборгованість по сплаті аліментів. Посилаюсь на норми Конвенції ООН «Про права дитини», Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», зазначається, що одним із основних прав дитини є право на утримання яке кореспондується із конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до розрахунку зі сплати аліментів, наданого 05.02.2025 головним державним виконавцем Тиврівського відділу ДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) Олійник Н.А. станом на 30.01.2025 заборгованість відповідача по аліментам складала 52924,80 грн. Позивач вважає за необхідне стягнути пеню з сум, які відповідач зобов`язаний був сплатити, але не сплачував належним чином з листопада 2023 року по січень 2025 року. Всього разом станом на 05.02.2025, тобто на дату видачі розрахунку ДВС, розмір неустойки (пені) складає 114553,56 грн. Враховуючи положення ч. 1 ст. 196 СК України до стягнення з відповідача підлягає неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів в сумі 52924,80 грн. Крім цього позивачка бажає стягнути з відповідача інфляційні збитки, передбачені ст. 625 ЦК України, які згідно розрахунку інфляційних нарахувань за період з 01.12.2023 по 05.02.2025 складають 3133,00 грн. Враховуючи викладене, позивачка просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) за невчасну сплату аліментів за період з 01.12.2023 по 05.02.2025 в сумі 52924,80 грн та інфляційні збитки за невчасну сплату аліментів за період з 01.12.2023 по 05.02.2025 в сумі 3133,00 грн. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 31.03.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі. Встановлено учасникам справи строки на подання заяв по суті справи. 02.05.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який підписаний та поданий представником відповідача адвокатом Мазуром О.В., у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені та інфляційних збитків за невчасну сплату аліментів. В обґрунтування відзиву зазначається, що заборгованість зі сплати аліментів на даний час відсутня. Дану обставину підтверджує довідка Тиврівського Відділу ДВС у Вінницькому районі Вінницької області від 30.04.2025 №1535, відповідно до якої [PERSON] сплачено борг по аліментам у сумі 60122 грн станом на 01.04.2025 та знято з нього всі раніше накладені тимчасові обмеження. Зауважує, що положення ст. 196 СК України передбачають можливість стягнення неустойки (пені) за наявності суми несплачених аліментів, але не більше 100% заборгованості. Тоді як на даний час борг погашено, суми несплачених аліментів не існує. Оскільки заборгованість відсутня, то відповідно і немає підстав для стягнення пені. Крім цього зазначає, що несвоєчасна сплата аліментів відбулась не з вини відповідача, що в силу норм ст. 196 СК України не може слугувати підставою для стягнення неустойки (пені) та інфляційних збитків. Відповідач не отримував постанов про відкриття виконавчого провадження, а тому він не був обізнаний про існування виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів та про наявність у нього зростаючого боргу. Зазначає, що відповідачу було відомо про існування у нього зобов`язання сплачувати аліменти за рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15.01.2025 у справі № 145/1952/23, а тому він неодноразово звертався до позивачки із проханням надати реквізити банку, номер картки/рахунку тощо,. Куди відповідач міг перерахувати аліменти на утримання дитини. Однак, [PERSON] не бажала спілкуватись із відповідачем, заблокувала його номер та обмежила доступ до своїх профілів у соціальних мережах та месенджерах. Зауважує, що як тільки відповідач дізнався про наявне відкрите виконавче провадження та існуючий борг, отримавши постанови виконавця про встановлення щодо нього тимчасових обмежень, він невідкладно погасив усю наявну заборгованість зі сплати аліментів. Таким чином, вважаючи себе невинуватим у виникненні заборгованості, відповідач вважає, що відсутні підстави стягувати пеню та інфляційні збитки за несплату аліментних зобов`язань. До відзиву додав копію довідки Тиврівського відділу ДВС від 30.04.2025 № 1535. Позивачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 12.06.2025, не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. В судовому засіданні представлена адвокатом Лісниченком С.В. В судовому засіданні, призначеному на 12.06.2025, представник позивачки адвокат Лісниченко С.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав, зазначених в позовній заяві та на підставі поданих доказів. Щодо тверджень відповідача, зазначених у відзиві, вказав, що тягар доведення відсутності вини лежить на особі, яка прострочила виконання зобов`язання. Водночас, відповідачу було відомо про судове рішення щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини, однак жодних доказів вжиття ним заходів із виконання цього судового рішення та неможливості його виконання ним до суду не подано. Вважає, що відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на час розгляду справи не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідачем заборгованість була сплачена лише після відкриття провадження у даній справі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Мазур О.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. 11.06.2025 до суду від представника відповідача адвоката Мазура О.В. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову заперечують з підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши представника позивачки, дослідивши заяви по суті справи та докази, які містяться в матеріалах справи, встановив такі фактичні обставини. [INFO] в м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області народилась [PERSON] , батьками якої, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15.01.2024 у справі № 145/952/23 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 листопада 2023 року до повноліття дитини (а..с. 16-17). Виконавчий лист щодо виконання рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15.01.2024 у справі № 145/952/23 видано 26.02.2024 (а.с. 15). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеному головним державним виконавцем Тиврівського відділу ДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) Олійник Н.А., заборгованість [PERSON] станом на 05.02.2025 складає 52924,80 грн (а.с. 13). Згідно з розрахунком пені станом на 05.02.2025, складеним представником позивачки адвокатом Лісниченком С.В., загальна сума пені за період з листопада 2023 року по 05 лютого 2025 року становить 114553,56 грн. З урахуванням положень ч. 1 ст. 196 СК України до стягнення з відповідача підлягає неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів в сумі 52924,80 грн (а.с. 8-10). Відповідно до розрахунку інфляційних нарахувань за час несплати аліментів з 01.12.2023 по 05.02.2025, складеним представником позивачки адвокатом Лісниченком С.В., загальний розмір інфляційних збитків становить 3133,00 грн (а.с. 11-12). Дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч.1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610, ч. 1 ст. 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Судом установлено та не заперечується сторонами, що відповідно до рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15.01.2024 у справі № 145/952/23 ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 листопада 2023 року до повноліття дитини. Із вказаного рішення суду вбачається, що [PERSON] під час судового розгляду надав заяву, у якій позовні вимоги визнав, згоден сплачувати аліменти на утримання доньки. Крім цього, відповідач у своєму відзиві зазначив, що про наявність зазначеного рішення суду йому було відомо. Відповідно до розрахунку державного виконавця заборгованість відповідача із сплати аліментів за період з листопада 2023 року по 05 лютого 2025 року склала 52924,80 грн. Вказаний розрахунок відповідачем та його представником не оспорювався. Більш того, відповідачем вказана сума заборгованості була сплачена, що свідчить про визнання ним її наявності та розміру. Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд не приймає посилання відповідача, надані ним у відзиві, про відсутність його вини у несплаті аліментів, оскільки стороною відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів відсутності його вини у несплаті аліментів. Крім цього, суд, враховуючи зазначені вище у рішенні норми права та правові висновки Верховного Суду, відхиляє посилання відповідача на те, що станом на час розгляду справи заборгованість за аліментами ним сплачена, а отже відсутні підстави стягнення з нього неустойки (пені). Водночас, суд погоджується із розрахунком неустойки (пені) та інфляційних збитків, здійснених представником позивачки, оскільки його проведено у відповідності до чинних норм законодавства та правових позицій Верховного Суду. Відповідач не висловлював заперечень щодо розміру обрахованої неустойки та інфляційних збитків. Отже, з урахуванням обставин справи, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Підстав для зменшення розміру неустойки судом не встановлено, відповідач таке клопотання не заявляв, доказів щодо свого матеріального становища та сімейного стану до суду не подавав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі суд зауважує, що позивачку звільнено від сплати судового збору, у зв`язку з чим, оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Доказів на підтвердження інших судових витрат сторони не подавали.

Outcome: approved