Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Столиця» про визнання договору відступлення права вимоги до договору про участь у ФФБ, договору відступлення майнових прав на об`єкт інвестування недійсними в частині покупця, визнання договору дарування недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 22 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, за актовим записом в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу №260. Від шлюбу у позивача та відповідача народилися дві дочки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 04.12.2020 у справі №760/12451/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначено, що за час шлюбу позивачем та відповідачем, за спільні грошові кошти, серед іншого, набуто для спільного користування у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64 кв. м. Проте, придбання вказаної квартири було оформлено на матір відповідача-1 - [PERSON] . Згідно договору відступлення права вимоги, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , а також ТОВ «ФК «Столиця» орієнтовно влітку 2013 року, попри те, що грошові кошти на придбання квартири належали подружжю позивача і відповідача-1, інвестором щодо квартири [ADDRESS] визначена відповідач-2. За вказаним договором [PERSON] , як первісний кредитор за договором про учать у фонді фінансування будівництва, що укладений між ним то ТОВ «Фінансова компанія «Столиця», передав [PERSON] , як новому кредитору, право вимоги виконання зобов?язань за зазначеним договором про участь у ФФБ від ТОВ «ФК «Столиця», а саме набуття у власність збудованого за рахунок кредитора об?єкта інвестування - квартири [ADDRESS] . А [PERSON] прийняла вказане право вимоги та на момент підписання цього договору відшкодувала кредитору вартість вимоги, що передається. На підставі вищевказаного договору відступлення права вимоги, між ТОВ «ФК «Столиця» та [PERSON] було укладено договір відступлення майнових прав на об?єкт інвестування. За вказаним договором ТОВ «ФК «Столиця», як управитель, відступив на користь [PERSON] , як довірителя, майнові права на об?єкт інвестування як складову об?єкта будівництва, повністю сплачену на підставі договору відступлення прав вимоги до договору про участь у фонді фінансування будівництва, а саме кв. [ADDRESS] , загальною площею 64 кв.м. Набувши майнові права на об?єкт інвестування, за оспорюваними договорами, [PERSON] прийняла спірну квартиру за актом приймання-передачі об?екта інвестування, укладеним з Дочірнім підприємством «Міськінвестжитлобуд» та восени 2014 року зареєструвала на неї право власності, на підтвердження якого отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві 15.09.2014. У подальшому 26.07.2017 спірна квартира була переоформлена на відповідача-1 шляхом укладання між ним та його матір?ю [PERSON] договору дарування. Вказано, що після формального набуття відповідачем-2 спірної квартири у власність всі ремонтні роботи, а також перепланування здійснені за рахунок колишнього подружжя позивача і відповідача-1. Так, окрім вказаної квартири подружжям позивача і відповідача-1 було також придбано сусідню квартиру - [ADDRESS] . При здійсненні внутрішнього оздоблення та облаштування квартир їх фактично було об?єднано в одну. У вказаній об?єднаній квартирі постійно проживають позивач разом із дітьми та до розірвання шлюбу проживав відповідач-1. Позивач також вказала, що попри реєстрацію у спірній квартирі свого місця проживання відповідач-2 [PERSON] у спірній квартирі ніколи не проживала. Оплата житлово-комунальних послуг, що постачаються до квартири, здійснювала та продовжує здійснювати позивач. Враховуючи вищевикладене, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просить суд: 1. Визнати недійсним: - договір про участь у Фонді фінансування будівництва №350, укладений 24.07.2014 між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» щодо об?єкта інвестування - квартири [ADDRESS] , в частині довірителя [PERSON] , - договір відступлення майнових прав на об?єкт інвестування, укладений 08.08.2014 між ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» та [PERSON] щодо об?єкта інвестування - квартири [ADDRESS] , в частині довірителя (набувачем) [PERSON] . 2. Визнати [PERSON] та [PERSON] покупцями (довірителями, набувачами) в рівних частинах - по частині за кожним, квартири [ADDRESS] за: - договором про участь у Фонді фінансування будівництва №350, укладеним 24.07.2014 між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» щодо об?єкта інвестування - квартири [ADDRESS] , - договором відступлення майнових прав на об?єкт інвестування, укладеним 08.08.2014 між ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» та [PERSON] щодо об?єкта інвестування - квартири [ADDRESS] . 3. Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 26.07.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., зареєстрований в реєстрі за №1128. 11.06.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.06.2021 позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 19.07.2021 на виконання зазначеної ухвали представником позивача подано до суду позовну заяву в новій редакції. 01.09.2021 ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 15.09.2021 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, у якому зазначено, що він дійсно був інвестором будівництва декількох квартир у багатоквартирному будинку за адресою [ADDRESS] . Його участь в інвестуванні будівництва відбувалось на підставі Договорів про участь у Фонді фінансування будівництва виду «А», укладених між ним і Управителем фонду ТОВ «Фінансова компанія «Столиця». У період будівництва згаданого житлового будинку він переуступив фізичним особам права інвестора будівництва, які належали йому за договорами про участь у згаданому Фонді фінансування будівництва. Разом з тим, з урахуванням часу, що минув від настання події, про яку зазначено у позовній заяві (літо 2013), інших обставин він не пам?ятає, також не пам?ятає чи дійсно він переуступив права інвестора саме [PERSON] , через що підтвердити або заперечити обставини справи не може. У зв?язку з цим просив розглядати справу без його участі на підставі матеріалів справи. 08.12.2021 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, у якому зазначено, що відповідач-1 не визнає позов в цілому через його безпідставність. Так, фактичною підставою для наведених позовних вимог позивач зазначила придбання спірної квартири [ADDRESS] за кошти колишнього подружжя позивача та відповідача-1. Натомість, таке твердження позивача є надуманим, адже обставина, на яку вона посилається не підтверджується належними та допустилими доказами та суперечить фактичним обставинам. Так, відповідач-1 визнає, що відповідач-2 дійсно є його матір?ю, і що між ними 26.07.2017 було укладено договір дарування спірної квартири [ADDRESS] . Проте, відповідач-1 заперечує те, що вказаний правочин є удаваним, адже він та відповідач-2 ніколи не мали намірів укласти правочин з метою приховати якийсь інший правочин, і в тому числі договір купівлі-продажу. Доказом зазначеного є те, що відповідач-1 не придбавав спірну квартиру за грошові кошти за будь-якими договорами, відповідно не оплачував як покупець чи набувач від власного імені її вартість, не був стороною, тобто не укладав оплатних правочинів, на підставі яких у нього б виникало чи право вимоги чи право власності на вказану квартиру. З наявної у відповідача-1 інформації вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачем-2 08.08.2014 за її особисті грошові кошти у сумі 889 600 гривень, сплаченими нею за участь у Фонді фінансування будівництва згідно договору № 350 від 24.07.2014. Зазначене підтверджується листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб « 35-036-13282/20 від 22.10.2020, випискою з рахунку № [NUMBER] у ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» за період з 06.08.2014 по 31.01.2015 від 22.10.2020 та договором позики грошових коштів від 05.08.2014. Відповідач-1 визнає, що вказані грошові кошти у сумі 889 600 гривень дійсно були сплачені 08.08.2014 з його банківського рахунку № [NUMBER] в ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», проте ці кошти належали не йому, а відповідачу - 2. Зокрема, частина вказаних коштів у сумі 585 210 гривень належала відповідачу-2 як дивіденди за 2012 рік, отримані нею у ТОВ «МАК РОАД», а інші частина у сумі 304 390 гривень - на підставі договору позики грошових коштів від 05.08.2014. Відповідач вказує, що з зазначеної вище виписки від 22.10.2020, вбачається, що 06.08.2014 на вказаний банківський рахунок відповідача-1 від ТОВ «МАК РОАД» надійшли грошові кошти у сумі 585 210 гривень з призначенням платежу «Дивіденди [PERSON] за 2012 рік налоги перераховані 23.05.2014 без ПДВ», з чого слідує, що ці грошові кошти були коштами відповідача-2. З договору позики грошових коштів від 05.08.2014 вбачається, що 05.08.2014 між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого остання взяла у борг (позичила) у відповідача-1 грошові кошти у сумі 313 286 грн. Пунктом 2 вказаного договору було передбачено, що позика має цільове призначення, а саме «для оплати участі відповідача-2 у Фонді фінансування будівництва квартири у будинку за адресою: [ADDRESS] згідно договору про участь у Фонді фінансування будівництва №350 від 24 липня 2014 року з ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» (ЄДРПОУ 33052113)». Зазначене підтверджується ще змістом платежу від 08.08.2014, який описано у вищезазначеній банківській виписці від 22.10.2020, де зазначено, що платіж у сумі 889 600 гривень було здійснено відповідачем-1 від [PERSON] на поточний рахунок ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ»; призначення платежу: оплата участі у Фонді фінансування будівництва згідно договору № 350 від 24.07.2014 від [PERSON] ». Крім цього, відповідачем-1 в цей же день та з цього ж рахунку було сплачено за відповідача-2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ» 8 896 гривень в якості винагороди за управліня коштами згідно п. 1.1 договору про участь Фонді фінансування будівництва №350 від 24.07.2017. Відповідач стверджує, що наведені документи у їх сукупності свідчать, що власником грошових коштів у сумі 889 600 гривень, які 08.08.2014 були сплачені за відповідача-2 відповідачем-1 зі свого банківського рахунку на користь ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ» за спірну квартиру була відповідач-2, яка після їх фактичної сплати набула майнових прав на неї. Використання вказаного способу розрахунку відповідачем-2 за придбання спірної квартири, тобто шляхом перерахування коштів з банківського рахунку відповідача-1, було обумовлено, вимогою ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ» до відповідача-2 сплатити вартість квартири виключно у безготівковій формі і саме з банківського рахунку відкритого саме в ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», оскільки саме в цьому банку знаходився банківський рахунок ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ». Враховуючи, що відповідач-2 не мала на той час свого рахунку в ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», нею, за домовленістю з відповідачем-1, було вирішено скористатися рахунком останнього у цій же банківській установі. Поряд з цим, відповідач-1 не заперечує доводи позивача про те, що ним 08.08.2014 на підставі договору № 349 від 24.07.2014 було куплено у ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ» майнові права на квартиру [ADDRESS] , придбану ним у спільну сумісну власність з позивачем. І що розрахунок за вказану квартиру ним було здійснено з цього ж банківського рахунку. Також відповідач вказав, що 01.10.2014 та 07.10.2014 відповідачем-1 за такою ж схемою було придбано у ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ» у спільну сумісну власність з позивачем майнові права на машиномісця №№ [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] у цьому ж будинку на підставі відповідно договорів №№ 360, 361 та 362 від 29.09.2014. Але, придбання вказаних об?єктів відповідачем-1 ніяким чином не свідчить про те, що придбання відповідачем-2 спірної квартири відбулося не за її особисті кошти, а за кошти відповідача-1, як стверджує позивач. Відповідач зазначає, що про придбання відповідачем-2 прав на спірну квартиру [ADDRESS] , як і про придбання відповідачем-1 прав на всі інші вищевказані об?єкти, позивач була добре обізнана ще до укладення відповідних правочинів, адже всі ці питання відкрито з нею обговорювалися відповідачем-1 та відповідачем-2 і вона не заперечувала щодо цього. Тому, позивачу було добре відомо, що відповідач-2 придбавала спірну квартиру за свої особисті грошові кошти виключно для себе, оскільки хотіла мати свою окрему квартиру. Доказом реального набуття спірної квартири у свою особисту приватну власність є факт того, що відповідач-2 зареєструвала у ній своє місце проживання та власним коштом зробила в ній ремонт. Це вже потім, приблизно в 2015 році на спільне прохання позивача та відповідача-1 Відповідач-2 заради двох своїх онуків (дітей позивача та відповідача-1) дозволила їхній сім?ї тимчасово проживати у належній їй квартирі [ADDRESS] , оскільки на той час мала можливість проживати разом зі своїм чоловіком в іншому місці. Вказано відповідачем, що будь-яких інших намірів у 2014 році, окрім як придбати за свої особисті кошти спірну квартиру [ADDRESS] у свою особисту приватну власність та у своє користування, відповідач-2 не мала. Тому, й укладення у 2017 році відповідачем-1 та відповідачем-2 оспорюваного договору дарування вказаної квартири було зроблено ними виключно з мотивів любові одне до одного, а не з будь-яких інших мотивів. Відповідач вказав, що всі доводи позивача про те, що спірна квартира, нібито, насправді придбалася відповідачем-1 за спільні кошти із позивачем та в їх спільну сумісну власність, є нікчемними, адже грунтуються лише на припущеннях останньої. Враховуючи вищевикладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. 29 грудня 2021року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що аналізуючи в цілому позицію відповідача-1, за його версією події відбувалися наступним чином: на його рахунок без належної правової підстави товариством, учасниками якого є він та відповідач-2 (його матір), перераховуються дивіденди, нараховані відповідачу-2 у сумі 585 210.00 грн. Після чого, без укладання відповідних договорів, без представницьких повноважень, він перераховує з належного йому рахунку на користь юридичної особи, яка здійснює продаж об?єктів нерухомості, грошові кошти, частина з яких сплачується нібито в інтересах його матері. При цьому, відповідачі (син і матір) настільки довіряють одне одному, що вказані операції не оформлюють жодним чином. Водночас, ті самі особи настільки не довіряють одне одному, що оформлюють між собою письмовий договір позики на залишкову суму вартості квартири у розмірі 313286,00 грн, ще і передбачають у ньому штрафні санкції за порушення строків повернення позики. Далі, при тому, що позивач та відповідач-1 перебували у шлюбі і грошові кошти, якими розпоряджався відповідач-1 з належного йому рахунку в ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», відносяться до об?єктів їх спільної сумісної власності, 18.08.2014 відбувається реєстрація права власності на спірну квартиру на матір відповідача-1. А через майже три роки вказану квартиру вона дарує відповідачу-1. При цьому, у спірній квартирі відповідач-2 ніколи не проживала, і одразу по завершенні ремонтних робіт у 2015 році у ній проживали сім?я позивача та відповідача-1. Подані до відзиву докази не містять відомостей про виконання відповідачем-2 грошового зобов?язання перед відповідачем-1 за вищевказаним договором позики. Зазначене обгрунтування дій відповідачів далеке від поведінки, яка характерна для родичів такого ступеня споріднення. Сумнівними за наведених відповідачем-1 обставин видаються доводи щодо придбання відповідачем-2 квартири у свою особисту приватну власність та для свого користування, а також вчинення подальшому її дарування «виключно з мотивів любові одне до одного». Адже, придбаваючи квартиру для свого користування відповідач-2 нею не користується, маючи заборгованість перед відповідачем-1за договором позики, вказану квартиру передає йому в дар безоплатно. Таким чином, відповідач-2 не тільки позбавилась квартири, яка їй потрібна була для власного використання, а ще і набула заборгованість у розмірі 313 286.00 грн. Представник позивача вказав, що з огляду на наведене доводи відповідача-1, зазначені у відзиві на позовну заяву, є непідтвердженими, необґрунтованими, додані докази - неналежними, а тому такими, що підлягають відхиленню судом. 20.01.2022 від представника позивача до суду надійшли доповнення до відповіді на відзив, де зазначено, що всупереч вимогам законодавства оригінали письмових доказів відповідачем-1 до відзиву не додавались, копії письмових доказів, зокрема копія договору позики грошових коштів від 05.08.2014, не засвідчені, відповідачем-1 не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналів письмових доказів. Зазначене унеможливлює прийняття судом доданих до відзиву документів у якості доказів, оскільки будучи незасвідченими належним чином копії документів, які подаються стороною, не набувають юридичної сили доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.10.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.10.2022 витребувано від: [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Столиця» належним чином засвідчену копію договору відступлення права вимоги, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також ТОВ «ФК «Столиця» щодо квартири [ADDRESS] ; [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Столиця» належним чином засвідчену копію договору відступлення майнових прав на об`єкт інвестування щодо квартири [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.12.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання цивільних справ в одне провадження. 30.05.2023 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Столиця» надішла відповідь на виконання ухвали суду від 31.10.2022, де зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Столиця» не має можливості виконати вимоги ухвали суду у зв`язку з закінченням строків зберігання запитуваних документів. 06.11.2023 до суду від відповідача [PERSON] надійшли пояснення, де зазначено, що документи, що стосуються обставин, наведених у позовній заяві та в ухвалі суду від 31.10.2022, у нього не збереглись, через відсутність обов?язку зберігати такі документи. У зв?язку з цим виконати вимогу ухвали суду від 31.10.2022 про витребування від нього копії договору не має фізичної можливості. 17.11.2023 до суду від відповідача [PERSON] надійшли пояснення, де зазначено, що у неї не залишилося, а ні оригіналів, а ні копій витребуваних у неї ухвалою документів, у зв?язку з чим вона не в змозі виконати її вимоги з об?єктивної причини. Також зазначила, що придбання нею у власність спірної квартири [ADDRESS] було здійснено за її власні грошові кошти законного походження, частина з яких у сумі 313 286 гривень була нею позичена в [PERSON] згідно договору позики від 05 серпня 2014 року; набуття квартири у її власність відбулося правомірно на підставі правочинів, укладених нею на законних підставах. Вважає безпідставними позовні вимоги позивача, адже вони не грунтуються на фактичних обставинах справи і не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] та здійснити судовий розгляд даної справи у її відсутність. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.11.2023 витребувано від Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15, поверх 10) належним чином засвідчені копії документів, що подавалися для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомою майна та на підставі яких реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 64.0 кв.м. житловою площею 24.0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 453916180000); витребувано у Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації (03020, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 41) належним чином засвідчені копії документів, що подавалися для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та на підставі яких реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 64,0 кв.м, житловою площею 24,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (реєстраційний номер об`єкта нерухомою майна 453916180000). 29.12.2023 до суду на виконання ухвали від 27.11.2023 від Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла копія реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 01.10.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовну заяву та просили задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Столиця» не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлення вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 22 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, за актовим записом в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу №260. Від шлюбу у позивача та відповідача народилися дві дочки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 04.12.2020 у справі №760/12451/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З матеріалів справи вбачається, що 24.07.2014 між [PERSON] (довіритель) та ТОВ «ФК «Столиця» (управитель) укладено договір №350 про участь у фонді фінансування будівництва згідно якого за цим договором довіритель передає управителю у довірчу власність грошові кошти для участі у фонді фінансування будівництва виду «А» з метою отримання у власність об`єкта інвестування, на умовах визначених правилами ФФБ, а управитель зобов`язується за плату здійснити управління цими коштами і інтересах довірителя на умовах передбачених правилами ФФБ. Згідно п.3.1. вказаного договору об`єкт будівництва розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до додатку №1 до договору № 350 загальна вартість об`єкта інвестування, на момент укладення договору, становить 889600 грн. Довідкою №173 від 08.08.2014 про оплату 100 відсотків вартості фактичної загальної площі об`єкта інвестування підтверджено сплату [PERSON] 100 відсотків вартості фактичної загальної площі об`єкта інвестування та набуття у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування за адресою: [ADDRESS] . У подальшому між ТОВ «ФК «Столиця» та [PERSON] було укладено договір від 08.08.2014 про відступлення майнових прав на об?єкт інвестування. За вказаним договором ТОВ «ФК «Столиця», як управитель відступив на користь [PERSON] , як довірителя, майнові права на об?єкт інвестування, як складову об?єкта будівництва, що сплачені на підставі договору відступлення прав вимоги до договору про участь у фонді фінансування будівництва, а саме кв. [ADDRESS] , загальною площею 64 кв.м. Набувши майнові права на об?єкт інвестування, за оспорюваними договорами, [PERSON] прийняла спірну квартиру за актом приймання-передачі об?єкта інвестування, укладеним з Дочірнім підприємством «Міськінвестжитлобуд» та 03.07.2014 зареєструвала на неї право власності, та отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві 15.09.2014. Вбачається, що 26.07.2017 спірна квартира була переоформлена на відповідача-1 шляхом укладання між ним та його матір?ю [PERSON] договору дарування. Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає, що спірна квартира була придбана за кошти подружжя та лише оформлена на ім`я [PERSON] , а тому є спільним майном колишнього подружжя, у зв`язку з цим вважає, що вищезазначені - договір про участь у фонді фінансування та договір відступлення майнових прав слід визнати недійсними в частині довірителя [PERSON] та визнати на підставі цього [PERSON] та [PERSON] покупцями (довірителями, набувачами) спірної квартири за указаними договорами та на підставі ст. 235 ЦК України вважає договір дарування квартири удаваним правочином, оскільки право власності набуто не у дар, а за плату та просить визнати і його недійсним. Представник [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що квартира придбана [PERSON] 08.08.2014 за її особисті грошові кошти у сумі 889 600 гривень, сплаченими нею за участь у Фонді фінансування будівництва згідно договору № 350 від 24.07.2014. Зазначає, що вказане підтверджується листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 35-036-13282/20 від 22.10.2020, випискою з рахунку № [NUMBER] у ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» за період з 06.08.2014 по 31.01.2015 від 22.10.2020 та договором позики грошових коштів від 05.08.2014. При цьому [PERSON] зазначає, що вказані грошові кошти у сумі 889 600 гривень дійсно були сплачені 08.08.2014 з його банківського рахунку N? [NUMBER] в ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», проте ці кошти належали не йому, а [PERSON] , зокрема, частина вказаних коштів у сумі 585 210 гривень належала [PERSON] як дивіденди за 2012 рік, отримані нею у ТОВ «МАК РОАД», а інші частина у сумі 304 390 гривень - на підставі договору позики грошових коштів від 05.08.2014. Так, з зазначеної вище виписки від 22.10.2020, вбачається, що 06.08.2014 на вказаний банківський рахунок відповідача-1 від ТОВ «МАК РОАД» надійшли грошові кошти у сумі 585 210 гривень з призначенням платежу «Дивіденди [PERSON] за 2012 налоги перераховані 23.05.2014 без ПДВ», з чого слідує, що ці грошові кошти були коштами Відповідача-2. 3 договору позики грошових коштів від 05.08.2014 вбачається, що 05.08.2014 між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого остання взяла у борг (позичила) у відповідача-1 грошові кошти у сумі 313 286 (триста тринадцять тисяч двісті вісімдесят шість гривень. Пунктом 2 вказаного договору було передбачено, що позика має цільове призначення, а саме «для оплати участі відповідача-2 у Фонді фінансування будівництва квартири у будинку за адресою: [ADDRESS] згідно довору про участь у Фонді фінансування будівництва N?350 від 24 липня 2014 року з ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» . Зі змісту платежу від 08.08.2014, який описано у вищезазначеній банківській виписці від 22.10.2020, вбачається, що платіж у сумі 889600 грн було здійснено відповідачем-І від [PERSON] (відповідач-2) на поточний рахунок ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ»; призначення платежу: оплата участі у Фонді фікансування будівництва згідно договору N? 350 від 24.07.2014 від [PERSON] . Крім цього, відповідачем-1 в цей же день та з цього ж рахунку було сплачено за відповідача- 2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» 8896 грн, в якості винагороди за управління коштами згідно п. 1.1 договору про участь у фонді фінансування будівництва №350 від 24 липня 2014 року, що також підтверджується зазначеною банківською випискою. Також суд звертає увагу, що [PERSON] у той же день, 08.08.2024, було сплачено суму за договором № 349 від 24.07.2014 про участь у фонді фінансування будівництва ( [ADDRESS] ) у розмірі 1 548 360 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначені докази в їх сукупності свідчать, що власником грошових коштів у сумі 889 600 гривень, які 08.08.2014 були сплачені за відповідача-2 відповідачем-1 зі свого банківського рахунку на користь ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ» за спірну квартиру- була [PERSON] , яка після їх фактичної сплати набула майнових прав на неї. З пояснень [PERSON] вбачається, що використання вказаного способу розрахунку відповідачем-2 за придбання спірної квартири, тобто шляхом перерахування коштів з банківського рахунку відповідача-1, було обумовлено, вимогою ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ» до відповідача-2 сплатити вартість квартири виключно у безготівковій формі і саме з банківського рахунку відкритого саме в ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», оскільки саме в цьому банку знаходився банківський рахунок ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ», а враховуючи, що відповідач-2 не мала на той час свого рахунку в ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», нею за домовленістю з відповідачем-1 було вирішено скористатися рахунком останнього у цій же банківській установі. Судом приймається до уваги вказана позиція відповідачів, оскільки будь - яким доказами це не спростовується. Позивачем не надано доказів того, що [PERSON] не мала даної суми у власності та не могла мати. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. При цьому відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. Відповідно до визначення, викладеного у постановах Верховного Суду майновим правом на об`єкт нерухомого майна є обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Виходячи з вищевикладеного у суду відсутні підстави вважати спірну квартиру спільним майном подружжя. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних праві обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed