Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

12.03.2025 року представник позивача - Баришівської селищної ради - звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Баришівська державна нотаріальна контора про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки комунальної власності та приведення її у придатний для використання стан. Заяву мотивували тим, що 16.03.2023р. до Баришівської селищної ради надійшла заява зареєстрована за вх. № 117-02-38 від громадянки [PERSON] , щодо побудованих господарських будівель на самовільно зайнятій суміжній земельній ділянці комунальної власності (дорога загального користування до будинку по [ADDRESS] , сусідом - громадянином [PERSON] (нині покійний), бувшим власником будинку [ADDRESS] . [PERSON] є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Баришівська селищна рада є органом місцевого самоврядування, у комунальній власності якого перебувають земельні ділянки загального користування, зокрема й самовільно зайнята земельна ділянка біля домогосподарства, що знаходиться поряд з [ADDRESS] . Тобто, землі загального користування належать Баришівській селищній територіальній громаді. З метою вивчення фактів, викладених у заяві гр. [PERSON] , головою Баришівської селищної ради було видано розпорядження від 28.03.2023 р. № 44-03-04 «Про створення комісії із обстеження забудов на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності Баришівської селищної ради». 31.03.2023 року комісія здійснила виїзд на місце та встановила, що, дійсно, поблизу приватної земельної ділянки гр. [PERSON] , на землях комунальної власності було побудовано господарські будівлі бувшим власником будинку [ADDRESS] (нині покійний) з порушенням та без дозвільних документів. Станом на зараз у будинку [ADDRESS] постійно ніхто не проживає, прибудинкова територія не прибирається. Висновок за результатами обстеження: винести на чергове засідання виконавчого комітету Баришівської селищної ради питання щодо надання дозволу комунальному підприємству «Житлово-експлуатаційна контора Баришівської селищної ради» на демонтаж споруд, які побудовані на землях комунальної власності Баришівської селищної ради бувшим власником будинку [ADDRESS] з порушенням та без дозвільних документів. Рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області від 17.05.2024 р. №188 «Про демонтаж тимчасових споруд, збудованих на землях комунальної власності на території Баришівської селищної ради», виконавчий комітет селищної ради вирішив демонтувати споруди, які збудовані на землях комунальної власності на території Баришівської селищної ради по [ADDRESS] . Станом на дату подання позовної заяви відповідач не здійснив заходів з демонтажу споруд, які збудовані попереднім власником земельної ділянки по [ADDRESS] на земельній ділянці комунальної власності, яка є суміжною з даною земельною ділянкою відповідача. Згідно із ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. З огляду на вищевикладене, відповідачем порушені норми п. 6 ч. 1 ст. 211 ЗК України, згідно якого громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення, а саме за самовільне зайняття земельних ділянок. У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача звернулась до суду з вищевказаним позовом, який просить задовільнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 13.03.2025р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Судові засідання призначались на 15.04.2025р., 08.05.2025р., 12.06.2025р. та авдкладалися через неявку відповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Третя особа у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, подала заяву про розгляд справи за її відсутності; позовні вимоги просила вирішити на розсуд суду з урахуванням вимог діючого законодавства. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.03.2023р. до Баришівської селищної ради надійшла заява зареєстрована за вх. № 117-02-38 від громадянки [PERSON] , щодо побудованих господарських будівель на самовільно зайнятій суміжній земельній ділянці комунальної власності (дорога загального користування до будинку по [ADDRESS] , сусідом - громадянином [PERSON] (нині покійний), бувшим власником будинку [ADDRESS] ( а.с.9). [PERSON] є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Баришівська селищна рада є органом місцевого самоврядування, у комунальній власності якого перебувають земельні ділянки загального користування, зокрема й самовільно зайнята земельна ділянка біля домогосподарства, що знаходиться поряд з [ADDRESS] . Тобто, землі загального користування належать Баришівській селищній територіальній громаді. З метою вивчення фактів, викладених у заяві гр. [PERSON] , головою Баришівської селищної ради було видано розпорядження від 28.03.2023 р. № 44-03-04 «Про створення комісії із обстеження забудов на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності Баришівської селищної ради» ( а.с. 10). 31.03.2023 року комісія здійснила виїзд на місце та встановила, що, дійсно, поблизу приватної земельної ділянки гр. [PERSON] , на землях комунальної власності було побудовано господарські будівлі бувшим власником будинку [ADDRESS] (нині покійний) з порушенням та без дозвільних документів. Станом на зараз у будинку [ADDRESS] постійно ніхто не проживає, прибудинкова територія не прибирається. Висновок за результатами обстеження: винести на чергове засідання виконавчого комітету Баришівської селищної ради питання щодо надання дозволу комунальному підприємству «Житлово-експлуатаційна контора Баришівської селищної ради» на демонтаж споруд, які побудовані на землях комунальної власності Баришівської селищної ради бувшим власником будинку [ADDRESS] з порушенням та без дозвільних документів( а.с. 11). Рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області від 17.05.2024 р. №188 «Про демонтаж тимчасових споруд, збудованих на землях комунальної власності на території Баришівської селищної ради», виконавчий комітет селищної ради вирішив демонтувати споруди, які збудовані на землях комунальної власності на території Баришівської селищної ради по [ADDRESS] (а.с. 12). Станом на дату подання позовної заяви відповідач не здійснив заходів з демонтажу споруд, які збудовані попереднім власником земельної ділянки по [ADDRESS] на земельній ділянці комунальної власності, яка є суміжною з даною земельною ділянкою відповідача. Згідно із ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. З огляду на вищевикладене, відповідачем порушені норми п. 6 ч. 1 ст. 211 ЗК України, згідно якого громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення, а саме за самовільне зайняття земельних ділянок. Згідно ч. 1 ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. В свою чергу, ч. 2 ст. 212 ЗК України встановлено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Способи захисту порушеного права на земельні ділянки передбачені ст. 152 ЗК України. У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача звернулась до суду з вищевказаним позовом, який просить задовільнити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Згідно пунктів б, д ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосуванням інших, передбачених законом, способів. Ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачає, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, держави, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. в) ч. 4 ст. 12 Земельного Кодексу України, до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, здійснення інших повноважень у галузі земельних відносин відповідно до закону. Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 вищезгаданого Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Окрім цього, повноваження місцевих рад щодо охорони земель закріплені у ст. 12 Закону України «Про охорону земель», відповідно до якої до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі охорони земель на території сіл, селищ, міст належать, зокрема, розробка, затвердження і реалізація цільових програм та документації із землеустрою щодо охорони та використання земель відповідно до закону; прийняття рішень про здійснення виконавчими органами сільських, селищних, міських рад державного контролю за використанням та охороною земель; вирішення інших питань у галузі охорони земель відповідно до закону. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у ст. 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Частиною 1 ст. 91 Земельного кодексу України, зокрема, передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 № 369/1843/18. Таким чином, власник у будь-якому випадку наділений правом перевіряти законність використання свого майна з метою захисту порушеного права шляхом, який власник вважає прийнятним. Згідно ч. 3 ст. 212 ЗК України, повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. ВС вказав, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на неї або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки. Відповідну постанову по справі № 1940/1655/18 ВС прийняв 20.02.2020. У вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності в особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. За встановлених обставин вжиття відповідачем заходів з оформлення спірної земельної ділянки та відсутності у нього переоформлених на його ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку користування цією земельною ділянкою не є підставою для застосування до нього положень статті 212 Земельного кодексу України. Для констатації відсутності підстав для повернення спірної земельної ділянки достатнім є наявність на такій ділянці нерухомого майна, яке належить відповідачу, та наявність у нього права на оформлення права користування тією частиною земельної ділянки, на якій вказана будівля розміщена, та частиною ділянки, яка необхідна для обслуговування даної нежитлової будівлі. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності у справі № 910/22093/17 від 21.01.2019р. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. В силу ч. 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved