Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

Позивача, у березні 2025 року звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] та її дочка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.02.2014 року. Від шлюбу мали двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [INFO] дочка позивача [PERSON] померла. Діти проживають разом із позивачем. Відповідач (батько) дітей [PERSON] та [PERSON] перебуває за кордоном з 2013 року, життям дітей не цікавиться та фінансово не допомагає. Діти навчаються в 9 та 5 класах, та їх вихованням повністю займається позивач (яка є їх бабусею). Просить позов задовольнити. 07.04.2025 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог в якій просила позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та стягувати з відповідача на їх користь аліменти по 4000грн щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку до досягнення повноліття. Ухвалою суду від 14.04.2025р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позов та жодних заяв від нього не надходило. Про судове засідання відповідач повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Представник Органу опіки та піклування надала суду затверджений виконкомом висновок, згідно якого ООП вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Суд, заслухавши пояснення позивача, думку свідків, дітей та дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження виданого 21.01.2010р., батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно Свідоцтва про народження виданого 22.11.2013., батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Як вбачається із Свідоцтва про народження виданого 18.10.1989 року, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до рішення Івано-Франківської області Івано-Франківської області від 25.02.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10-11). Згідно довідки центру надання адміністративних послуг м.Івано-Франківська від 10.01.2025р. вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] (онук), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (онук). Як вбачається із Свідоцтва про зміну імені [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про смерть, [PERSON] (дочка позивача) померла [INFO] (а.с.13). Як доводила позивач та не спростовано матеріалами справи, батько дітей відповідач з 2013р взагалі не дбає про дітей, не піклується ними та не цікавиться станом їх здоров`я. Допитані в судовому свідки [PERSON] та [PERSON] суду надали пояснення, що батько дітей участі у вихованні дітей не брав і не бере та не цікавиться їхнім життям. Після смерті їх матері, дітьми повністю опікується їхня бабуся. Діти [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що батька не пам`ятають, хочуть щоб його позбавили батьківських прав. Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. За статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися в т.ч. один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Сторона позивача доводила підстави для позбавлення батьківських прав на підставі п.2 статті 164 СК, як ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. За змістом частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі «Мамчур проти України» (п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) (п.136) інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). Суд керується принципом інтересів дитини, позивач довела перед судом підстави для позбавлення батька хлопчиків батьківських прав. Діти, яким виповнилось 15 та 12 років, висловились про необхідність позбавлення батьківських прав їх батька. Згідно висновку, затвердженого рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 29.05.2025р. №604, ООП вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . При цьому у висновку зазначено, що матір дітей померла [INFO] , а батько [PERSON] не проживає з сім`єю з липня 2013 року. Батьки розлучені на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.07.2014 року. Після смерті матері хлопці залишились проживати разом з бабусею з боку матері [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно акта обстеження умов проживання в помешканні створено належні житлово-побутові умови. Відповідно до оцінки потреб сім`ї від 17.09.2024 року, підготовленої міським центром соціальних служб, складні життєві обставини пов`язані з тим, що діти фактично залишені без батьківського піклування та перебувають на утриманні та вихованні бабусі. Сім`я перебуває під соціальним супроводом, у зв`язку з тим, що матір дітей померла, а батько протягом 10 років не цікавиться ними, не займається їхнім виховання, та не утримує матеріально. [PERSON] та [PERSON] навчаються в ліцеї №6 Івано-Франківської міської ради у 5 та 9 класі, відповідно. Згідно інформації з навчального закладу неповнолітні систематично відвідують навчальні заняття, пропусків без поважних причин немає. Рівень навчальних досягнень середній. До школи приходять охайні, доглянуті. З класним керівником та викладачами контакт підтримує бабуся - [PERSON] . У процесі бесіди з працівниками Служби у справах дітей хлопці повідомили, що батько з ними не проживає та не спілкується. [PERSON] взагалі не пам`ятає тата, так як він пішов з сім`ї ще до його народження. Старший - [PERSON] у письмових поясненнях від 17.09.2024 року зазначив, що «батько не спілкувався з ним з того часу як пішов (йому було 3,5-4 роки). Після смерті матері зателефонував один раз і повідомив, що перебуває за кордоном, але замість того, щоб запитати як у них справи чи підтримати, поцікавитись станом здоров`я, висловлювався негативно про покійну матір. На прохання [PERSON] , що йому потрібні кошти для придбання одягу та канцтоварів для школи, батько відмовив, мотивувавши, що у нього відсутня можливість виділяти на це кошти». Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Нормою ч. 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статтей Закону України Про державний бюджет України на 2025 рік, прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; працездатних осіб - 3028 гривень. Відповідно до ст.ст.183, 191 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, починаючи з дня пред`явлення позову. При визначенні розміру стягнення аліментів суд враховує, матеріальний стан сторін та їх потребу в коштах для проживання при нинішніх життєвих обставинах, мінімальний розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стан здоров`я дитини та відповідачів, відсутність на утриманні відповідачів інших осіб. Тому, суд вбачає підстави для стягнення аліментів із відповідача [PERSON] , [INFO] , на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі по 4000 грн на кожну дитину щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з моменту подання позовної заяви до досягнення ними повноліття. Стягнення розпочати з 04 березня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому з відповідач слід стягнути в дохід держави 1211.20 гривень судового збору. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі наведеного, ст. ст. 164, 165 СК України та

Outcome: approved