Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . 11 листопада 2021 року позивач подала заяву про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги до Сквирської районної державної нотаріальної контори Київської області. За даною заявою відкрита спадкова справа № 400/2021. Після подачі заяви виявилось, що [PERSON] незадовго до смерті, після виписки з лікарні, склав заповіт, яким заповів все своє майно відповідачу по справі. Заповіт посвідчений старостою села Малі Лисівці Грищенко Ганною Іванівною. Відповідачка по справі доводиться позивачу двоюрідною сестрою. Представник позивача зазначає, що заповіт був складений на наступний день після святкування [PERSON] свого дня народження та посвідчений старостою у будинку останнього. У той же час у спадковому реєстрі записано місце посвідчення: Київська область, Сквирська міська рада, що у свою чергу суперечить абз. 1,2 п. 2.1 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування». Окрім того у заповіті вказано час посвідчення заповіту о 16 год. 20 хв., що ймовірно не збігається з реальним часом підписання та посвідчення заповіту, оскільки заповіт був підготовлений заздалегідь, а вчинявся не в приміщенні Сквирської міської ради. Зазначає, що староста при вчиненні нотаріальної дії не перевіряла справжність підпису заповідача, за даним фактом відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 358 КК України, та не встановлювала особу заповідача, адже наданий паспорт [PERSON] на момент посвідчення заповіту був недійсним, оскільки у ньому не міститься вклеєної фотографії у 45 років. Староста при посвідченні заповіту не встановила обсяг цивільної дієздатності особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Також дата реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі 05.01.2022 року, у той час як дата посвідчення заповіту 10.09.2021 року, що у свою чергу є порушенням «Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у спадковому реєстрі», затвердженого Постановою КМУ від 11.04.2011 № 491. Зважаючи на наведене просив визнати заповіт від 10.09.2021 року [PERSON] , посвідчений Грищенко Ганною Іванівною, старостою сіл Кривошиїнці, Цапіївка, Миньківці, Малі Лисівці, зареєстрований у реєстрі № 8-31 нікчемним, визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3224084300:03:011:0010, яка знаходиться на території Малолисовецької сільської ради Білоцерківського району Київської області та покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою суду від 08 листопада 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк 5 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків. 31.01.2025 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. 03.02.2025 року постановлено ухвалу про витребування доказів, а саме належним чином завіреної копії спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] .. 19.02.2025 року від Сквирської державної нотаріальної контори надійшли матеріали витребувані ухвалою суду від 03.02.2025 року. Ухвалою суду від 12 березня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.. У судових засіданнях по справі представник позивача адвокат Маліцький О.О. позовні вимоги підтримав і просив задовольнити їх, оскільки порушено форму та порядок посвідчення заповіту. Окрім того не встановлено обсяг цивільної дієздатності заповідача та саму особу встановлено із порушеннями, адже був пред?явлений не дійсний паспорт. Наголошує на тому, що заповіт був завчасно виготовлений у сільській раді і підписаний у будинку заповідача на наступний день, однак у самому заповіті не міститься жодної відмітки про це, що може свідчити проте, що він складений та підписаний не з власної волі. Вказує, що [PERSON] не мав права складати заповіт, адже на той момент не мав цивільної дієздатності та його особа не була підтверджена. Зазначає, що був порушений порядок вчинення нотаріальних дій. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Мусійко В.В. позов не визнав, зазначив, що позивач та її представник у позовній заяві не вказали, яке саме майнове право [PERSON] порушено та не надали докази на підтвердження вказаного порушення. Зазначає, що відповідно до ст. 1234 ЦК України [PERSON] мав право на заповіт. Наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що заповідач на момент складання та посвідчення заповіту був недієздатним чи обмежено дієздатним, а також що він не мав права на заповіт. Вказує, що виготовлення тексту заповіту заздалегідь не є підставою для визнання його нікчемним. Так само не зумовлює нікчемність несвоєчасна реєстрація у Спадковому реєстрі. Зазначає, що дії старости при посвідченні заповіту не були оскаржені та скасовані, окрім того старосту не було притягнуто до відповідальності за порушення порядку вчинення нотаріальних дій. Також вказує, що не зазначення у заповіті точного місця його посвідчення не впливає на волевиявлення [PERSON] .. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Сквирської міської ради Київської області у судові засідання не з`явився, проте подав заяву, у якій просив проводити засідання без їх участі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України, ч. 1ст. 16 ЦК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною ч. 1ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 06 вересня 2017 року по справі 6-2424цс16, спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України. Загальні норми цивільного законодавства застосовуються в тому випадку, коли спірні правовідносини не врегульовано спеціальною нормою. Так відносини щодо недійсності або нікчемності заповіту регулюються положеннями ст. 1257 ЦК України, як спеціальною нормою законодавства, а також субсидіарно нормами Глави 16 Розділу ІV ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком позивача, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 14 лютого 1988 року (а.с. 16). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 11 листопада 2008 року позивач по справі зареєструвала шлюб із [PERSON] (актовий запис про шлюб № 134 від 11.11.2008 року) унаслідок чого змінила своє прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 17). Згідно з заповіту від 09.09.2021 р. [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, яким заповів усе своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося, взагалі все те, що йому належатиме на день смерті, і на що він за законом матиме право, у власність [PERSON] . Заповіт посвідчено старостою сіл Кривошиїнці, Цапіївка, Миньківці, Малі Лисівці [PERSON] . Заповіт підписаний [PERSON] у її присутності, особу його встановлено, дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 8-31, стягнуто державне мито 0,85 грн. (а.с. 20, 131 зворот). [PERSON] помер [INFO] в м. Сквира, Білоцерківського району, Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 18, 128). 11.11.2021 року [PERSON] звернулася до Сквирської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини за законом та за заповітом після смерті батька [PERSON] (а.с. 19, 126) Із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67243083 від 11.11.2021 року встановлено, що державним нотаріусом Сквирської державної нотаріальної контори Старовит-Сидорянською І.В. після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заведено спадкову справу № 400/2021 (а.с. 25). Спадкову справу заведено на підставі заяви позивача про прийняття всієї спадщини за законом та заповітом після смерті її батька [PERSON] (а.с. 25). Постановою державного нотаріуса Сквирської державної нотаріальної контори Київської області Старовит-Сидорянською І.В. № 397/02-31 від 18.03.2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 41, 141). Відповідно до витягу із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 68808888 від 14.04.2022 року заповіт [PERSON] від 10.09.2021 року, номер в реєстрі нотаріальних дій 8-31 зареєстрований 05.01.2022 року (а.с. 26). За заявою [PERSON] з приводу можливої підробки заповіту на спадщину [PERSON] , яка надійшла до ВП № 1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області 12.06.2024 р. відкрито кримінальне провадження № 12024116260000107 за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України (а.с. 38-39). Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Ч.1.2 ст.1236 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно з положеннями ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Приписами ч. 1 ст. 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 у своїх висновках по справі № 461/2565/20 вказав, що за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; нотаріальне посвідчення заповіту за кордоном покладено на консульські установи та дипломатичні представництва України; право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 21.05.2024 року по справі №376/774/22 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Сквирська міська рада про визнання заповіту недійсним, вказане рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили, яке є преюдиційним для сторін у силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що текст заповіту [PERSON] , був виготовлений заздалегідь [PERSON] , старостою сіл Кривошиїнці, Цапіївка, Миньківці, Малі Лисівці та підписаний заповідачем у його житловому будинку. У той же час у посвідчувальному написі на заповіті вказано місце вчинення нотаріальної дії, а саме Сквирська міська рада Київської області: Київська область, Білоцерківський район, с. Малі Лисівці, вул. Центральна, буд. 1-а (а.с. 20). Стаття 56 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Глава 3 Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій посадовими особами, органами місцевого самоврядування затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11..11.2011 року №3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року за №1298/20036, у тому числі встановлює порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування. Пунктом 1.4 Порядку перебачено, що при посвідченні заповіту посадова особа орган місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складання заповіту. Дати та місяця народження заповідувача та підписано особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний у голос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті і перед його підписом. Якщо у правочині не вказане місце його вчинення, то: місцем вчинення одностороннього правочину є місце вираження волі сторони; місце вчинення дво- або багатостороннього правочину встановлюється відповідно до статті 647 цього Кодексу (стаття 211 ЦК України). Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (частина перша статті 1247 ЦК України). Нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 71 - 73, 85 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями (стаття 41 Закону України «Про нотаріат»). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: місце нотаріального посвідчення та місце вчинення правочину є сутнісно різноплановими категоріями, що виконують різне змістовне навантаження в правовому регулюванні. Перша встановлена для нотаріусів на рівні імперативної публічно-правової норми. У свою чергу, друга закріплена на рівні диспозитивної, яку має можливість змінювати сторона (сторони) правочину; правила визначення місця вчинення правочину передбачені статтею 211 є диспозитивними. Місце вчинення правочину встановлюється, за загальним правилом, у правочині стороною (сторонами), і тільки за умови відсутності такої вказівки для його визначення застосовуються положення ЦК України. При цьому воно пов`язується з місцем: вираження волі сторони одностороннього правочину; проживання фізичної або місцезнаходження юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір; з огляду на те, що законодавець у диспозитивному порядку урегулював місце вчинення правочину, у цивільному законодавстві йому відводиться незначна роль. Наприклад, порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, в якій видана довіреність (стаття 34 Закону України «Про міжнародне приватне право»); у деяких випадках законодавством вимагається вказівка місця вчинення правочину, зокрема, у заповіті повинно містися місце його складення; при викладенні частини першої статті 1247 ЦК України «місце складення» використано поряд із «письмовою формою». У доктрині та судовій практиці під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторони (сторін) та/або його фіксація. Проте розуміння «місця складення заповіту» як певного місця де здійснюється вираження волі спадкодавця, не дозволяє кваліфікувати вказівку на місце як елемент письмової форми; під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Тобто розпорядження, як правило, про призначення спадкоємців та розподіл між ними належних спадкодавцю прав та обов`язків. Натомість «місце складення заповіту» сутністно відмінна від розпоряджень спадкодавця, спрямованих на визначення юридичної долі його прав та обов`язків. «місце складення заповіту» не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом заповіту. Відсутність у заповіті вказівки на місце його складення не має наслідком його недійсність (нікчемність або оспорюваність). Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду від 06.07.2022 року у цивільній справі № № 681/196/20 (провадження № 61-9375св21). За змістом оспорюваного заповіту, убачається, що [PERSON] з власної волі, маючи повну цивільну дієздатність та повністю усвідомлюючи значення своїх дій, зробив розпорядження на випадок свої сперті щодо усього належного йому майна. Також у заповіті вказано, що: «Цей заповіт з моїх слів записано вірно прочитано мною в голос та підписано» Таким чином суд відхиляє доводи сторони позивача про невірне зазначення місця складання заповіту як підставу для встановлення його нікчемності, оскільки це не впливає на волевиявлення заповідача. Щодо доводів представника позивача, що [PERSON] не мав права складати заповіт та у нього була відсутня цивільна дієздатність то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Згідно з ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 Р. 1 Положення про паспорт громадянина України затвердженого Постановою Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992 № 2503-XII у редакції від 17.05.2018 р., яка діє з 01.01.2019 року паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Приписами ч. 8 Р.1 вказаного положення встановлено, що термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. Згідно з ч. 18 Р.2 положення для одержання, обміну паспорта і вклеювання до нього нових фотокарток громадянин подає документи і фотокартки не пізніш як через місяць після досягнення відповідного віку або зміни (переміни) прізвища, імені чи по батькові, встановлення розбіжностей у записах або непридатності паспорта для користування. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] заповіт складений ним 10.09.2021 р., таким чином враховуючи приписи Положення про паспорт громадянина України слід зробити висновок, що на момент вчинення нотаріальної дії заповідач мав дійсний паспорт. Окрім того ні позивачем ні її представником не надано докази на підтвердження того, що [PERSON] не мав цивільної дієздатності. Матеріали справи не містять відомостей та судом не встановлено, що останнього визнано недієздатним чи його дієздатність обмежили у порядку передбачено законодавством України. Також відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] встановлювалася опіки та було заборонено вчиняти нотаріальні дії. Таким чином суд приходить до висновку, що заповіт вчинений особою, яка мала на це право. Щодо порушення порядку реєстрації оспорюваного заповіту, а саме те, що заповіт не був зареєстрований у Спадковому реєстрі у день його складення суд зазначає наступне. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом чи іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (частини третя та четверта статті 1247 ЦК України). Тлумачення норм цивільного законодавства свідчить, що несвоєчасне здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорюваності заповіту. Несвоєчасне подання 05 січня 2022 року (вже після смерті заповідача) посадовою особою органу місцевого самоврядування реєстратору регіональній філії міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» заяви про реєстрацію заповіту [PERSON] у Спадковому реєстрі є порушенням, допущеним старостою сіл Кривошиїнці, Цапіївка, Миньківці, Малі Лисівці, яке не впливає на волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном, а лише свідчить про недобросовісне виконанням старостою своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій та не є підставою для оспорюваності заповіту. Вказане узгоджується з правовим висновком викладеним Верховним судом у постанові від 17.11.2021 р. у цивільній справі № 755/8776/18. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. З урахуванням вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку доводам позивача та її представника, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Сквирська міська рада про встановлення нікчемності заповіту та визнання права власності на майно є необґрунтованим, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає, оскільки кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем покладаються на позивача.

Outcome: dismissed