Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовної заяви 14.08.2024 [PERSON] в особі свого представника адвоката Ільїна О.М. звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», АТ КБ «Приватбанк» (треті особи - [PERSON] , [PERSON] ) про стягнення недоплаченого страхового відшкодування та про відшкодування майнової та моральної шкоди (а.с. 1-12 т. 1). 11.09.2024 представник позивача адвокат Ільїн О.М. подав заяву про відмову від позову у частині вимог до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (а.с. 71, 73 т. 1). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.10.2022 по вул. Селянський узвіз біля буд. 20, в м. Дніпрі сталася ДТП за участю транспортного засобу «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Renault Duster», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2022 у справі № 201/8486/22 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Автомобіль «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] , належить АТ КБ «Приватбанк». В результаті страхової події власнику транспортного «Renault Duster», д.н.з. [NUMBER] , заподіяно шкоду. Автомобіль «Renault Duster», д.н.з. [NUMBER] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить [PERSON] та згідно довіреності від 17.11.2021 знаходиться у повному розпорядженні та користуванні [PERSON] . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] , застрахована АТ КБ «ПриватБанк» у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно полісу № 210290844. 25.10.2022 [PERSON] звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування про ДТП за участю транспортного засобу. 16.11.2022 ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплатила [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 29 684,37 грн, що підтверджується страховим актом №2258912-1 від 16.11.2022 та іншими матеріалами, наданими представнику позивача на його адвокатський запит. 02.11.2022 позивач звернувся до судового експерта Дроздова Ю.В. із заявою про проведення товарознавчої експертизи по встановленню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ. Згідно висновку експерта №2911/22 від 17.11.2022 вартість відновлюваного ремонту колісного транспортного засобу «Renault Duster», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП складає 71931,84 грн. Вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин (розрахованого в порядку, встановленому законодавством) складає 37372,90 грн. Вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин (розрахованого в порядку, встановленому законодавством) складає 33\~252,95 грн (без урахування складової ПДВ). Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу складає 37372,90 грн. ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплачене страхове відшкодування в розмірі 29684,37 грн. АТ КБ «Приватбанк» як роботодавець водія та власник об`єкта підвищеної небезпеки несе відповідальність за заподіяні збитки, що не підлягають виплаті страховою компанією, а тому із АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню різниці між фактичним розміром шкоди і сумою, що має становити страхову виплату, виходячи з розрахунку: 71937, 84 грн - 37372,90 грн = 34 564, 94 грн. Згідно квитанції від 01.11.2022 №0.0.2727463456.1, дружиною позивача [PERSON] сплачено за підготовку судовим експертом висновку автоварознавчої експертизи по визначенню матеріальної шкоди в розмірі 3300,00 грн. Крім того, внаслідок ДТП позивач пережив стрес. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з пошкодженням його автомобілю, порушенні звичайного укладу життя. Протиправні дії відповідача призвели до витрат особистого часу позивача при оформленні ДТП, звернення до страхової компанії, у подальшому звернення по юридичну консультацію, викликали негативні переживання та спогади. Розмір моральної шкоди оцінює у 15 000,00 грн. На підставі викладеного, просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» різницю між фактичним розміром шкоди та сумою, що має становити страхову виплату у розмірі 34564,94 грн, моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. Також просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору, витрат на проведення експертизи та на правничу допомогу. Заяви учасників процесу по суті справи. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнав. 11.11.2024 представник відповідача Пелих Я.М. надала \~відзив на\~позовну заяву (а.с. 114 - 121), у якому представник зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів фактичних витрат на відновлення автомобіля після ДТП. Висновок експерта не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то вважала, що у порушення ст. 175 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в сумі 15000,00 грн., та якими доказами це підтверджується. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що внаслідок рішень, дій чи бездіяльності відповідача йому завдана моральна шкода, а також обґрунтування її розміру в сумі 15000 гривень. Вважав, що заявлені витрати на правову допомогу в сумі 14000,00 грн є недоведеними та неспівмірними. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача - адвокат Ільїн О.М. 26.11.2024 надав відповідь на відзив (а.с. 157 - 163), у якій вважав, що експертом Дроздовим Ю.В. у повній мірі проведено незалежну оцінку пошкодженого транспортного засобу та надано висновок по визначенню вартості відновлювального ремонту відповідно до вимог законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Методиці товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фондом Державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Національному стандарту № 1 та має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку та виконаний з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля. Експертом належним чином встановлено обсяг всіх робіт, які треба провести для відновлення пошкодженого автомобіля, проведено відповідні розрахунки згідно методики, складено ремонтні калькуляції, експерт відповідно до норм закону попереджений про кримінальну відповідальність. Висновок експерта наданий потерпілою стороною є обґрунтованим та об`єктивним, вихідні дані передані заявником експерту повністю відповідають обставинам справи, фактичні дані, що містяться v висновку вважаю належними, допустимими і достовірними. Позивачем надано докази на підтвердження завданих збитків, у вигляді витрат, які він мусить зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту). Відповідачем, у свою чергу, не доведено неприйнятності висновку експерта, належних доказів його недійсності до суду не надано. Посилання на обставину того, що у висновку експерта зазначається про можливу, але не кінцеву суму, яка може бути витрачена на відновлення транспортного засобу є таким, що не відповідає вищезазначеним нормам закону, позивач позовні вимоги заявляє виключно у межах та сумах, передбачених висновком експерта, а не як один із можливих варіантів стягнення шкоди. Отже, позивачем надано докази на підтвердження завданих йому збитків, у вигляді витрат, які він мусить зробити для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/7666/19 зазначив, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право-не було порушено (упущена вигода). Відповідач наголошує, що відшкодування позивачеві вартості відновлювального ремонту можливе лише за наявності відповідних документів, які підтверджують проведення такого ремонту. Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження М 61-28918сві8) дійшов висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики. Вважав необґрунтованими посилання відповідача на те, що матеріальна шкода має відшкодовуватись лише за наслідками реальних витрат на такі роботи. Чинне законодавство не містить прив`язки можливості отримання відшкодування заподіяних матеріальних збитків в залежності від реального проведення ремонтних робіт та витрат потерплої сторони на їх проведення. Отже, ремонтні та відновлювальні роботи можуть бути проведені позивачем після отримання відшкодування матеріальної шкоди з відповідача. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, шо належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм. На момент вчинення ДТП [PERSON] , якого постановою суду визнано винним у вчиненні ДТП, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] виконував службові обов`язки, знаходячись у трудових відносинах із АТ КБ «ПриватБанк», що доводить той факт, що відшкодування завданих позивачу збитків повинен здійснювати саме банк. Наполягав, що при визначенні розміру компенсації моральної шкоди позивач виходив із засад розумності та справедливості, розмір компенсації моральної школи є співмірним втратам немайнового характеру, яких зазнав позивач. Крім того, сам факт пошкодження транспортного засобу позивача, тривале з`ясування обставин ДТП, звернення до компетентних органів, його моральні хвилювання та витрачений позивачем час на вказане і порушили звичайний уклад його життя. Щодо витрат на правничу допомогу, зазначив, що на момент звернення із позовною заявою до суду орієнтовний обсяг виконаних адвокатом Ільїним О.М. робіт з надання правничої допомоги [PERSON] складає 14000,00 грн, що підтверджується Договором про надання правової допомоги, актом виконаних робіт та квитанцією. Відповідно до п.2.2.4 укладеного з адвокатом договору сума оплати за роботу адвоката с фіксованою та складає 14000,00 грн, що включає проведення всіх необхідних процесуальних та інших дій адвоката за період розгляду справу судом першої інстанції. Саме така сума понесених позивачем витрат пов`язаних із звернення до суду із зазначеним позовом. На підтвердження вказаного до матеріалів справи долучено квитанцію/платіжну інструкцію № 0.0.3804324616.1 від 06.08.2024, відповідно до якої: платник [PERSON] , одержувач - [PERSON] , призначення платежу - сплата адвокату Ільїну О.М. згідно договору про надання правової допомоги № 107/1 від 01.07.2024, сума 14000,00 грн, договір № 0107/1 від 01.07.2024 із зазначенням суми та акт прийому-передачі виконаних адвокатом робіт. Вважав, що сума у розмірі 14000,00 грн є співмірною розміру позовних вимог. Наполягав на задоволенні позову. Представник третьої\~особи \~ адвокат\~Карлаш І.А.\~21.05.2025\~надав пояснення\~на позов (а.с. 13 т. 1), у яких вважаю позовні вимоги недоведеними. Пошкоджений автомобіль відремонтований та проданий. У постанові Верховного Суду від 30.10.2019 № 753/19288/14-ц, підтриманою постановою від 02.06.2022 у справі № 638/10072/17 викладено правову позицію про те, що оскільки автомобіль марки фактично відремонтований, то розмір збитку, про відшкодування якого просить позивач, повинен визначатися як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт. У такому разі звіт автотоварознавчого дослідження не є визначальним доказом розміру завданих збитків, оскільки у ньому зазначені лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем. Особа, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, доказів на підтвердження розміру витрат на відновлювальний ремонт і того, що вони понесені саме ним, судам попередніх інстанцій не надав, тому висновок судів про недоведеність позовних вимог є правильним. Таким чином, вартість відновлювального ремонту автомобіля повинна визначатись як вартість фактичних реальних витрат, які поніс позивач, коли ремонтував автомобіль, а не висновками експерта, які є в матеріалах справи та є приблизними можливими витратами. Відповідно до п. 4 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», саме потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Позивач не надав доказів розміру витрат на проведення відновлювального ремонту а також доказів того, що саме він поніс ці витрати. Таким чином, враховуючи наведену вищу позицію Верховного Суду, позовні вимоги є недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент ДТП), відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), то сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.12.2020 № 565/1210/19, вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ. Таким чином, у разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат зі сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами». У висновку експерта № 2911/22 від 17.11.2022 (а.с. \~ \~ \~ \~35, зворот) при визначенні вартості відновлювального ремонту вказано, що складова ПДВ присутня у вартості: необхідних для ремонту складових частин (Сс); матеріалів кріплення (метизи) (Смк); матеріалів додаткових (Смд)» На цьому ж аркуші зазначено, що вартість нових складових частин, які підлягають заміні (Сс), складає 57675,13 грн. Вартість матеріалів кріплення (метизів) (Смк) складає 1153,50 грн. (формула См на цій же сторінці). Вартість матеріалів додаткових (Смд) складає 450,00 грн. (формула См на цій же сторінці). Таким чином, загальна вартість складових частин та матеріалів, які визначались з урахуванням ПДВ, складає: 57675,13 грн + 1153,50 грн + 450,00 грн = 59278,63 грн. Розмір ПДВ в цій сумі складає: 59278,63 грн. * 20% / 100% = 11855,72 грн. Таким чином, за аналогією зі страховими виплатами, у зв`язку з ненаданням доказів ремонту автомобіля, а також відомостей про те, що ремонтне підприємство є платником ПДВ, зазначена сума ПДВ не підлягає стягненню з відповідача. Крім того, вказав про непередання залишкових матеріалів. У висновку експерта (а.с. 39 зворот) вказано, що ряд деталей, які підлягають заміні на нові. Згідно таблиці, однією із запчастин, яка підлягає заміні на нову, є автомобільний каталізатор. Як зазначено на сайті https://skup-katalizatorov.com.ua/2022/12/20/shema-avtomobilnogo-katalizatora/,«Каталізатор на автомобілі у своєму складі має групу цінних металів, а саме, платину, паладій та родій. Кількість напилення залежить від марки та типу авто, тому в кожному окремому випадку це може бути різною величиною». За запитом в Google пошуку «скупка автомобільних каталізаторів Дніпро» знайшлось дуже багато сайтів, на яких є безліч пропозицій купити вживаних чи непрацюючі каталізатори за ціною від 100 до 1500 доларів США в залежності від моделі. Таким чином, вживаний автомобільний каталізатор або непрацюючий має певну цінність і доволі високу. Згідно з абз. 3 п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постановлюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особи відповідальній за шкоду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеної в постанові від 07.11.2018 у справі № 462/6105/16-ц, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. За умови неможливості передачі автомобіля відповідачу, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у позові. Позивач не має у своєму розпорядженні старого каталізатора та інших запчастин, які були замінені, та не може передати їх третій особі. Також матеріали справи не містять оцінки вартості зазначених старих запчастин щоб відповідно зменшити розмір відновлювального ремонту автомобіля. Таким чином, позивач не довів розмір суми, яку він хоче стягнути з відповідача, що є підставою для відмови в позові. Тобто, позивач хоче отримати повну вартість відновлювального ремонту і залишає собі цінні запчастини, які також може продати, що є безпідставним збагаченням. Просив відмовити в задоволенні позову. Рух справи. Ухвалою судді Наумової О.С. від 19.08.2024 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 63 т.1). Ухвалою суду від 15.01.2025 закрите підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду (а.с. 201, 202 т. 1). Ухвалою суду від 25.03.2025 витребувано докази, а саме, витребувано у Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» засвідчені належним чином копію полісу страхування транспортного засобу «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] , який діяв на момент ДТП 07.10.2022, копію відповідного трудового договору/наказу на підставі якого [PERSON] керував вказаним транспортним засобом на момент ДТП 07.10.2022 (а.с. 224 т. 1). Представник позивача\~ адвокат\~Ільїн М.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Щодо пояснень третьої особи вказав, що висновком експерта визначена вартість відновлювального ремонту зі складовою і без складової ПДВ та визначено реальний розмір. Експерт особисто оглядав автомобіль, визначив деталі, що підлягають і ті, що можна відремонтувати, склав протокол огляду, в якому відобразив всі пошкоджені деталі, які мають бути замінені і відремонтовані. Відповідальна за завдання шкоди особа має нести відповідальність без урахування коефіцієнту зносу запчастин. Експертом визначено, що ремонт є економічно вигідним, тому за законом автомобіль підлягає відновлювальному ремонту. Особа має право відремонтувати автомобіль своїми зусиллями чи на СТО і ця вартість може складати більше, ніж визначив експерт. Проте з метою незаявлення додаткових вимог, позивач звернувся саме до експерта для визначення розміру шкоди відповідно до Методики. Звернув увагу на те, що складова частина ПДВ, що зазначена була сплачена страховою компанією і тому не заявлена до стягнення з іншого відповідача. Огляд експертом здійснювався до того як автомобіль був відремонтований, був представник страховика. Право вимоги повернення пошкоджених деталей може бути лише у відповідача, третя особа не несе матеріальної відповідності за пошкодження майна, лише дисциплінарну відповідно до КЗпП, тому третій особі складові частини не передаються і не повинні передаватися потерпілий. Більшу частину відшкодування виплатила страхова компанія, тому переважне право на повернення деталей має страховик. Ані АТ КБ «ПриватБанк», ані страховик не вимагали передання пошкоджених деталей автомобіля. Представник відповідача АТ КБ\~«ПриватБанк» Пелих\~Я.М. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила у задоволенні відмовити, в останнє судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, у режимі відеоконференції на запрошення суду на зв`язок не вийшла . Представник третьої\~особи \~ адвокат\~Карлаш І.А. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, з підстав, зазначених у поясненнях. Додав, що роботодавець може пред`явити до працівника вимогу про відшкодування шкоди у порядку регресу, оскільки третя особа несе повну матеріальну відповідальність. Третя особа [PERSON] судові засідання жодного разу не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена неодноразово належним чином (а.с. 83, 166, 197, 213, 218 т. 1). Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 07.10.2022 по вул. Селянський узвіз біля буд. 20, в м. Дніпрі сталася ДТП за участю транспортного засобу «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Renault Duster», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . В результаті страхової події власнику транспортного «Renault Duster», д.н.з. [NUMBER] , заподіяно шкоду. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2022 у справі № 201/8486/22 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Автомобіль «Renault Duster», д.н.з. [NUMBER] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить [PERSON] (а.с. 18 т. 1). Позивач [PERSON] керував вказаним транспортним засобом на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17.11.2021, строком дії до 17.01.2024 якою надане також право керування (а.с. 19 -20, т.1). Автомобіль «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] , належить АТ КБ «Приватбанк». На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] , АТ КБ «ПриватБанк», застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО», згідно полісу № 210290844. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну 160000,00 грн (а.с. 4 т. 2). 25.10.2022 [PERSON] звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування про ДТП за участю транспортного засобу (а.с. 31 т. 1). Розмір страхового відшкодування 29684,37 грн підтверджується страховим актом №2258912-1 від 16.11.2022 ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» (а.с. 21, т. 1). 02.11.2022 позивач звернувся до судового експерта Дроздова Ю.В. із заявою про проведення товарознавчої експертизи по встановленню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ. Згідно висновку експерта Дроздова Ю.В. № 2911/22 від 17.11.2022 вартість відновлюваного ремонту колісного транспортного засобу «Renault Duster», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП складає 71931,84 грн. Вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин (розрахованого в порядку, встановленому законодавством) складає 37372,90 грн. Вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин (розрахованого в порядку, встановленому законодавством) складає 33 252,95 грн (без урахування складової ПДВ). Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу складає 37372,90 грн. (а.с. 32 44 т. 1) Водій транспортного засобу «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] є працівником АТ КБ «Приватбанк», працює на посаді інкасатора-водія Департамента регіональної інкасації у м. Дніпрі на підставі наказу від 09.08.2022 № DN-ПП-2022-7308567 (а.с. 3, т. 2). Те, що [PERSON] на момент ДТП виконував трудові обов`язки представником АТ КБ «Приватбанк» не заперечувалося. Позивач, просить стягнути з власника транспортного засобу АТ КБ «ПриватБанк» як з володільця джерела підвищеної небезпеки, роботодавця [PERSON] різницю між заподіяною шкодою та розміром страхового відшкодування, виходячи із розрахунку: Вартість відновлюваного ремонту з урахуванням зносу - 34718,27 (включаючи ПДВ на запасні частини, матеріали фарбування), сплачене страхове відшкодування - 29683,37 грн. Відповідно до висновку судового експерта Дроздова Ю.В.: вартість відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ становить - 71931,84 грн. вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу 37372,90 грн; вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (без урахування складової ПДВ) - 33252, 95 грн. Недоплачена сума страхового відшкодування становить 33252,95 - 29683,37 грн = 3569,55 грн. Разом із тим, позивач подав заяву про закриття провадження у частині вимог до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування у розмірі 3569,55 грн. Таким чином, різниця між заподіяною шкодою та розміром страхового відшкодування, виходячи із розрахунку: 71937,84 грн (вартість відновлювального ремонту) - 37372, 90 грн = 34564, 94 грн, яку позивач просить стягнути із АТ КБ «Приватбанк». 2. Мотивувальна частина Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15. Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.ч. 1, 2 cт. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом норм ст. 1166 ЦК України юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди. При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. У свою чергу, останній має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2022 у справі № 201/8486/22 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати\~ (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95 цс 20). Системний аналіз п. 32.7 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.22, абз.3 п.3 ч.1 ст. 988, ст.ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Суд не приймає доводи відповідача та третьої особи про те, що позивач мав надати докази фактично понесений витрат, які підлягатимуть відшкодуванню. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які\~мають бути\~ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 у справі № 753/21177/16-ц (провадження М 61-28918сві8) дійшов висновку, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року Ng 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання. Відповідно до ст. 83 діючого ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Як видно із Висновку експерта товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ експерта автотоварознавця [PERSON] № 2911/22 від 17.11.2022, у ньому вказано, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (а.с. 32 т. 1). Експертом [PERSON] особисто здійснено огляд транспортного засобу, про що складений акт від 02.11.2022, у якому зафіксовано перелік робіт, які слід провести для відновлення пошкодженого автомобіля (а.с. 37 38 т. 1). Відтак, позивачем надано докази на підтвердження завданих йому збитків у вигляді витрат, які він мусить зробити для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту), що узгоджується із ч. 2 ст. 22 ЦК України. Покладення на страховика реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, відповідно до ст.1192 ЦК України суперечить меті інституту обов`язкового страхування, та договірним відносинам, що виникають між потерпілим та страховиком. Таким чином, норми статей 1192, 1194 ЦК України регулюють відносини між потерпілим та заподіювачем шкоди, тоді як правовідносини між потерпілим і страховиком регламентуються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким визначено обов`язок страховика виплатити потерпілому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страхове відшкодування, що становить витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29 Закону) (ВС/КЦС у справі № 705/7076/14 від 02.10.2019). Як вбачається із позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, а не оцінену шкоду. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092). Якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-760цс15, яка враховується судом згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України. Обов`язок відшкодування майнової шкоди в повному обсязі, покладається у деліктних правовідносинах покладається саме на особу, яка її завдала, та не може покладатися на Страховика, в силу договірних відносин та законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди Страховиком (ст.29 Закону встановлює такі обмеження). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691 цс15 зроблено висновок про те, що правильним\~є стягнення\~із винного\~водія різниці\~між фактичною\~вартістю ремонту\~з урахуванням\~заміни зношених\~деталей на\~нові (без\~урахування коефіцієнта\~фізичного зносу)\~та страховим\~відшкодуванням,\~виплаченим страховиком\~у розмірі\~вартості відновлювального\~ремонту пошкодженого\~автомобіля з\~урахуванням зносу\~деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зістаттею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Оскільки вартість майнової шкоди, завданої йому пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений йому розмір страхового відшкодування, то з відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19). Таким чином, із відповідача може бути стягнуто та/або відшкодовано у якості страхового відшкодування - вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу), а саме, як різниця між заподіяною шкодою та розміром страхового відшкодування: 71937,84 грн (вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу) - 37372, 90 грн = 34564, 94 грн. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 вказано, що суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з товариства, працівник якого є винуватцем ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Щодо посилання представника третьої особи [PERSON] на те, що розмір відшкодування має враховувати цінні запчастини, зокрема, каталізатор, які мають бути передані особі, відповідальній за шкоду. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992р. №6, роз`яснено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Відповідно до усталеної судової практики у справах за позовами про відшкодування шкоди, суд, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20, у випадку економічної необґрунтованості ремонту транспортного засобу він вважається фізично знищеним, а відшкодування завданої позивачу шкоди має відбуватися в порядку, визначеному у ст. 30 Закону № 1961-IV, за яким позивач має передати залишки транспортного\~засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, що відповідає вартості транспортного засобу до ДТП. Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23) - порядок відшкодування завданої позивачу шкоди мав відбуватися в порядку, визначеному статтею 30 Закону № 1961-IV, і позивач мав передати залишки транспортного\~засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик (моторне транспортне страхове бюро), або інша особа, яка відповідає за завдану шкоду. У випадку, його погодження з визнанням автомобіля фізично знищеним, він передає залишки транспортного засобу особі, яка відповідає за завдану шкоду, і тим самим набуває право отримати від останнього відшкодування шкоди у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП. Разом із тим, з наданого позивачем висновку експерта та з інших матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб, яким керував позивач «Renault Duster», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , не був фізично знищеним, а експертом не зроблено висновок про те, що його ремонт є економічно недоцільним, а тому положення ст. 30 Закону не можуть бути застосовані. Представник АТ КБ «ПриватБанк» ані у відзиві, під час розгляду справи не вказував про доцільність отримання від позивача запчастини, що були замінені. Суд також звертає увагу на те, що представник третьої особи посилається на правову позицією Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі № 462/6105/16-ц, яка не є релевантною до обставин цієї справи, оскільки у зазначеній постанові йшлося про те, що відповідач відмовився компенсувати залишкову вартість його автомобіля шляхом викупу, проте тривале зберігання ним залишків автомобіля\~призвело б до остаточної втрати їх вартості, тому вимушений був відчужити свій пошкоджений автомобіль. Тобто у справі № 462/6105/16-ц автомобіль становив собою залишки, які були продані позивачем. Стосовно посилання представника третьої особи на те, що розрахунок шкоди здійснений із урахуванням складової ПДВ, суд зазначає таке. Пункт 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що за здійснення відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Ставка ПДВ згідно із п.п. «а» п.193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20%. Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ. Таким чином, за проведення ремонтних робіт особою, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо витрати зі сплати цього податку підтверджені відповідними доказами. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15.10.2020 у справі № 755/7666/19. У разі, якщо придбання послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати страхового відшкодування повинен здійснюватися без урахування сум податку на додану вартість. Отже, страховик не може бути примушений до виплати податку на додану вартість у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума податку нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), у свою чергу, має бути платником податку на додану вартість. Такі висновки містяться у Постановах від 07.04.2021 року, справа № 826/7454/17 (провадження № К/9901/38482/18) та від 21.04.2021 року, справа № 757/37909/17 (провадження № 61-159св21). Верховний Суд в постанові від 28.02.2018 у справі № 757/22706/15-ц вказав, що у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику, виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування. Отже, положення про зменшення відшкодування на суму ПДВ стосується страховика, позивач має право на відшкодування сплаченого ним ПДВ за рахунок страхової компанії, якщо витрати зі сплати цього податку підтверджені відповідними доказами. Як видно із висновку експерта №2911/22 від 17.11.2022 вартість відновлюваного ремонту колісного транспортного засобу «Renault Duster», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП складає 71931,84 грн. Вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин (розрахованого в порядку, встановленому законодавством) складає 37372,90 грн. Вартість відновлюваного ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин (розрахованого в порядку, встановленому законодавством) складає 33 252,95 грн (без урахування складової ПДВ). Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу складає 37372,90 грн. У висновку вказано, що складова ПДВ присутня у вартості матеріалів кріплення, додаткових матеріалів. При цьому, експертом визначена вартість відновлюваного ремонту і без урахування складової ПДВ - 33252,95 грн. При обрахунку різниці між заподіяною шкодою та розміром страхового відшкодування, яку позивач просить стягнути із АТ КБ «ПриватБанк»: 71937,84 грн - 37372, 90 грн (вартість відновлювального ремонту з ПДВ) - 34564, 94 грн, позивачем вирахувано з загальної вартості відшкодування шкоди суму страхового відшкодування, яка розрахована із ПДВ та вже сплачена страховою компанією, а тому решта суми відшкодування 34564, 94 грн не містить складової ПДВ. Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, шо належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, шо особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, шо відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану-їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває-з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019р. у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Сулу від 06.02.2019р. у справі №640/4185/15-п, під 05.05.2018р. у сиг. в \~ \~ \~ \~17 Відповідно до н. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися. На момент скоєння ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах із АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується наказом від 09.08.2022 (а.с. 3 т. 2) і відповідачем не заперечується, а тому останнє має нести відповідальність за завдані позивачеві збитки. За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (висновок Верховного Суду України в постанові від 03.12.2014 у справі № 6-183цс14). З огляду на наведене вище у випадку коли позивач правомірно керував транспортним засобом йому належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) та/або винної в ДТП особи. Тобто, лише встановлений факт правомірності володіння особою транспортним засобом є належною і достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. Аналогічного висновку дійшли Верховний Суд в постановах від 12.05.2022 по справі № 623/290/21 від 07.11.2018 у справі № 200/21325/15-ц, від 03.04.2019 у справі №299/2811/16-ц, від 17.10.2019 у справі № 300/193/17, від 27.11.2019 у справі № 607/3007/16-ц, Крім цього, відповідно до п. 1.6 ст. 1 вказаного Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів це юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Позивач [PERSON] мав право керування, розпорядження укладення угод щодо вказаного транспортного засобу тощо на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17.11.2021, строком дії до 17.01.2024 (а.с. 19 -20, т.1), тому має права на отримання страхового відшкодування. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На обґрунтування заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що зазнав душевних стражданнях у зв`язку з пошкодженням його автомобілю, порушений звичайний уклад його життя. Протиправні дії відповідача призвели до витрат особистого часу позивача при оформленні ДТП, звернення до страхової компанії, у подальшому звернення по юридичну консультацію, викликали негативні переживання та спогади. Суд вважає, що позивачеві були спричинені моральні страждання, які полягали у стражданням з приводу пошкодження належного їй майна. Однак суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди оцінені ним суб`єктивно і є завищеними, у зв`язку з чим вважає за необхідним задовольнити їх на суму 3000,00\~грн., виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Розподіл судових витрат. Щодо судового збору. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову із відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір сукупно за позовні вимоги майнового характеру в сумі 1211,20 грн. Щодо витрат, пов`язаних із проведенням експертизи. Як видно із матеріалів справи, згідно квитанції від 01.11.2022 №0.0.2727463456.1, дружиною позивача [PERSON] сплачено за підготовку судовим експертом висновку автоварознавчої експертизи по визначенню матеріальної шкоди в розмірі 3300,00 грн. [PERSON] у справі є третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно із ч. 12 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. З наведених\~норм слідує,\~що витрати\~на залучення\~експерта може\~нести учасник\~ справи\~у залежності\~від того\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи та\~чи повинен\~учасник їх\~сплатити у\~зв`язку з\~розглядом справи.\~У даному\~випадку позивач\~ [PERSON] \~заявив вимоги\~про відшкодування\~матеріальної шкоди\~на свою\~користь,\~на підтвердження\~розміру якої\~складено висновок\~експерта щодо\~пошкодженого майна. Саме на позивача покладаються витрати по справі на проведення експертизи, оскільки такий висновок підтверджує його доводи про розмір шкоди. Проте, як встановлено судом, позивач такі витрати не поніс, а тому й відсутні підстави для їх відшкодування із відповідача. ЦПК України\~окремо встановлює\~правила розподілу\~судових витрат\~третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору.\~Ці витрати\~стягуються на\~її користь\~із сторони,\~визначеної відповідно\~до вимог\~цієї статті,\~залежно від\~того заперечувала\~чи підтримувала\~така особа\~заявлені позовні\~вимоги.\~Водночас,\~третя особа [PERSON] не надавала суду заяв по суті справи, інших заяв із процесуальних питань, а тому ці витрати не підлягають відшкодуванню на її користь. Щодо правничої допомоги. Пунктом 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно із ч. 4\~ст. 58 ЦК України\~повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до\~Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Повноваження представника позивача\~адвоката Ільїна О.М підтверджені в порядку, встановленому чинним цивільним процесуальним законодавством\~ордером від 08.08.2024, договором про надання правової допомоги № 0107/1 від 01.07.2024, яким узгоджено розмір послуг на суму 14000,00 грн. Факт сплати позивачем послуг за надання правничої допомоги у розмірі 14000,00 грн. підтверджується платіжною інструкцією від 06.08.2024 на суму 14000,00 грн. (а.с. 52 58 т. 1). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню\~незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено\~(постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Положеннями\~ст. 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1\~ст. 1 цього Закону\~встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1вищевказаного Закону). Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 цього ж Закону). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Згідно із ч.3\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 25.05.2021 по справі №910/7586/19 час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). З врахування наведеного та вимог ч. 2 ст.\~141, ч. 4 ст.\~137 ЦПК України, з огляду на те, що позов задоволений частково, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що обґрунтованим є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі\~7000,00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial