Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Керівник Жмеринської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Барської міської ради Вінницької області звернувся з позовом до [PERSON] про витребування земельної ділянки. У позовній заяві вказав, що наказом Головного управління Держземагенства у Вінницькій області № 2-3368/15-14-СГ від 20.10.2014 затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 0520284000:01:003:0126, площею 1 га, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу) на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області. Право власності на вказану земельну ділянку 11.03.2015 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, [PERSON] використав своє право на безоплатне отримання в порядку приватизації земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. У подальшому, на підставі клопотання [PERSON] наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-13953/15-18-СГ від 19.10.2018, йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області. Після розробки проекту землеустрою [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки площею 2 га на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2220/15-19-СГ від 25.02.2019 затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 0520284000:01:004:0073, площею 2 га, що розташована на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області. 11.03.2019 право власності на земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Водночас, під час подання клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, що розташована на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області, [PERSON] повідомив, що правом безоплатної приватизації земельної ділянки за даним видом цільового призначення не скористався. Відповідно до договору оренди від 13.03.2019, [PERSON] передав земельну ділянку з кадастровим номером 0520284000:01:004:0073 у оренду Фермерського господарства «СВА». Право оренди земельної ділянки ФГ «СВА» 13.03.2019 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, [PERSON] всупереч вимогам земельного законодавства повторно безкоштовно отримав у власність (у порядку приватизації) земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області під час прийняття наказу № 2-2220/15-19-СГ від 25.02.2019 не перевірило факт реалізації [PERSON] права безоплатного отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а [PERSON] не повідомив про те, що він використав своє право на безоплатне набуття земельної ділянки вказаного цільового призначення у власність, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності. Спірна земельна ділянка вибула із державної власності всупереч положенням ст. 116, 118 Земельного Кодексу України, внаслідок незаконного використання [PERSON] права на безоплатну приватизацію двох земельних ділянок одного цільового призначення. Ураховуючи викладене, наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2220/15-19-СГ від 25.02.2019 про наданя у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2 га, з кадастровим номером 0520284000:01:004:0073, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області, суперечить ст. 116, 118 Земельного Кодексу України і порушує інтереси держави, зокрема, право інших громадян на безоплатне отримання земельної ділянки даної категорії, а тому є незаконним. Оскільки [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0520284000:01:004:0073 незаконно, наявні підстави для її витребування з чужого незаконного володіння. Витребовуючи спірну земельну ділянку у [PERSON] , слід зазначити, що наявні також підстави для її витребування від суб`єкта господарювання, якому спірна земельна ділянка передана у користування (оренду) ФГ «СВА», як фактичного користувача ділянки. Витребування спірної земельної ділянки лише у співвідповідача [PERSON] не призведе до припинення незаконного володіння цією ділянкою з боку орендаря ФГ «СВА» і її поверненню у фактичне володіння Барської міської ради, оскільки це не буде ефективним та достатнім способом захисту. Позивач зазначає, що оскільки ураховуючи те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2220/15-19-СГ від 25.02.2019, є незаконним, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0520284000:01:004:0073, площею 2 га, підлягає витребуванню у [PERSON] , ФГ «СВА» у комунальну власність Барської міської ради. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] , представник відповідача Фермерського господарства «СВА» у судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не подали. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у судове засідання не з`явився, подав пояснення на позовну заяву, у яких зазначив, що вважає позов обґрунтованим, оскільки у даному випадку має місце факт подвійного набуття [PERSON] земельної ділянки у приватну власність із цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства, що у свою чергу є порушенням ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України. Представник Управління позов прокурора просив задовольнити, судові засідання проводити без участі представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. 04.06.2025 судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. \~ Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 81 Земельного Кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 121 Земельного Кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів. Згідно з даними копії клопотання [PERSON] до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 02.09.2014, [PERSON] просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 1 га, що розташована на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області, та передати її йому безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства. 20.10.2014 у межах норм безоплатної передачі за [PERSON] оформлено право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 1 га з кадастровим номером 0520284000:01:003:0126, що підтверджується даними копії наказу № 2-3368/15-14-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області» (за межами населеного пункту). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за [PERSON] 11.03.2015 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 1 га з кадастровим номером 0520284000:01:003:0126 на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 11.03.2015 Реєстраційною службою Барського районного управління юстиції Вінницької області, та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19895105 від 11.03.2015. Згідно з даними копії клопотання [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від вересня 2018 року, [PERSON] просить надати дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області. Повідомляє, що правом безоплатної приватизації земельної ділянки за даним видом цільового призначення не скористався. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №\~2-13953/15-18-СГ від 19.10.2018 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області. Згідно з даними копії клопотання [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, [PERSON] просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність учаснику АТО для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області. 25.02.2019 у межах норм безоплатної передачі за [PERSON] оформлено право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, з кадастровим номером 0520284000:01:004:0073, що підтверджується даними копії наказу № 2-2220/15-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність на території Підлісноялтушківської сільської ради Барського району Вінницької області». Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за [PERSON] 11.03.2019 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 2 га з кадастровим номером 0520284000:01:004:0073 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2220/15-19-СГ від 25.02.2019, та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45936213 від 13.03.2019. 13.03.2019 [PERSON] на підставі договору оренди землі № б/н від 13.03.2019 передав спірну земельну ділянку з кадастровим номером 0520284000:01:004:0073, площею 2 га, в оренду Фермерському господарству «СВА», строком на 15 років. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі договору оренди земельної ділянки № б/н від 13.03.2019, зареєстровано право оренди земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер 0520284000:01:004:0073, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, орендодавець [PERSON] , орендар ФГ «СВА». Листом № 52/1-535вих-24 від 01.04.2024 керівник Жмеринської окружної прокуратури повідомив міського голову Барської міської ради Вінницької області про намір звернутися до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Барської міської ради Вінницької області до [PERSON] про витребування земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (далі - Пленум), якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до п.п. 2 п. 25 Пленуму до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Згідно з п.п. 1 п. 26 Пленуму відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що правові наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, положеннями ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Відповідно до п.п. 5 п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 №\~1952-IV (1952-15) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" станом на час прийняття постанови Пленуму; станом на час постановлення рішення - статті 27 Закону України від 01.07.2004 №\~1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127). Згідно з п. 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № П/811/1640/17, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). Відповідно до п. 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Згідно з п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № П/811/1640/17 з огляду на вказане в разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Крім того, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України №\~475/97-ВР від 17.07.1997 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Згідно з ч. 1 ст. 14 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Земельного Кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно з ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 152 Земельного Кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Згідно з ч. 2 ст. 4 Земельного Кодексу України, завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до ст. 5 Земельного Кодексу України, принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва (а); забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави (б); невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (в). Стаття 80 Земельного Кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Згідно з ч. 1 ст. 83 Земельного Кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 84 Земельного Кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного Кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. З наведених мотивів позов належить задовольнити повністю. Частиною 7 статті 158 ЦПК України встановлено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки клопотань про скасування заходів забезпечення позову учасниками справи не подано, то вжиті ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 09.04.2024 заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням суду законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 6056 грн у рівних частинах, тобто по 3028 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved