Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2022 році позивач робив ремонтні роботи у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою змінити інтер`єр та встановити водоспад по прозорому склу у своїй квартирі [PERSON] замовив послуги у виробника водних конструкцій Sapfir Studio. 10.06.2022 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] було укладено Договір на поставку товару № 1006/22. Позивач стверджує, що станом на 01.07.2022 рік ним було здійснено два платежі, на загальну суму 157 876,00 гривень, однак ні 01.07.2022 рік, ні станом на сьогодні він не отримав усіх товарів відповідно до договору на поставку товару № 1006/22, монтажу водоспаду по прозорому склу здійснено також не було. Вказав, що востаннє бачився з відповідачем - [PERSON] 01.07.2022 року, менеджери компанії Sapfir Studio на його повідомлення та дзвінки не відповідають. Вважає, що термін виконання замовлення розпочався з 10.06.2022 року з моменту підписання договору, але після внесення повної оплати по договору у розмірі 157 876,00 гривень пройшло більше ніж 25 календарних днів, що визначені у договорі поставки, проте жодна інформації щодо процесу виготовлення виробу як і інформації з приводу причин невиконання робіт у встановленні та узгодженні між сторонами строки ним не отримувалась. А тому, звертається до суду за захистом своїх прав з даною позовною заявою до відповідача з яким укладено договір на поставку товару № 1006/22 від 10.06.2022 року, який виконано у повному обсязі не було. Звернув увагу, що відповідач не є фізичною особою-підприємцем, а тому оформлені договірні відносини не належним чином, а тому відповідач отримав від позивача кошти без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим просив стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 157 876,00 грн, що були передані відповідно до договору поставки з урахуванням індексу інфляції та нарахованими 3% річними в порядку ст. 625 ЦК України на загальну суму 195 517,62 грн. 08.05.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. У судове засідання позивач не з`явився, разом з тим надіслав на адресу суду заяву у якій вказав, що просить здійснювати розгляд справи у його відсутність, проти винесення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст.\~19,\~274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Судом встановлено, фізична особа в особі [PERSON] (надалі Виконавець) з одного боку, та [PERSON] (надалі Покупець) з іншої сторони уклали Договір на поставку товару №\~1006/22 від 10 червня 2022 року. Відповідно до п. 1.1. Договору, Постачальник зобов`язується поставити та змонтувати, а покупець зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити продукцію Водоспад по прозорому склу (далі - Товар) в порядку та на умовах даного Договору. Відповідно до п.1.3. умов Договору, відповідно до ст. 659 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), Постачальник гарантує, що він є єдиним власником Товару, що є предметом Договору.\~ Згідно з п. 2.1. Договору, товар поставляється за адресою: м.\~Київ, вул. Василя Липківського 38, ЖК «Тайм». Відповідно до п. 4.2. Договору, загальна вартість Товару, що постачається, складає 157 876,00 (сто п`ятдесят сім тисяч вісімсот сімдесят шість) гривень 00 копійок.\~ Відповідно до п. 4.4. Договору, перший етап - 126 300,00 (сто двадцять шість тисяч триста) гривень 00 копійок, сплачується по факту підписання Договору.\~ Відповідно до п. 4.5. Договору, другий етап - 31 576,00 (тридцять одна тисяча п`ятсот сімдесят шість) гривень 00 копійок, від загальної суми сплачується по факту доставки товару на об`єкт Покупця та перед монтажними роботами. Як вбачається з акту приймання-передачі грошових коштів до Договору №\~1006/22, 10.06.2022 року покупець передав, а виконавець одержав грошові кошти в розмірі 126 300,00 грн на виконання умов договору, а саме виготовлення та поставку товару з монтажними роботами (водоспад по прозорому склу). Крім того, як свідчить згаданий акт приймання- передачі грошових коштів, 01.07.2022 року [PERSON] отримав від [PERSON] також кошти у розмірі 31,576 грн, що засвідчується особистими підписами відповідача. Пунктом 2.2. Договору передбачено, що термін повної поставки товару складає 25 календарних днів з дати виконання Покупцем попередньої оплати, згідно п. 4.3. даного Договору, з можливістю дострокової поставки Товару.\~ Судом встановлено, що 05.07.2022 року відповідачем на адресу позивача було частково доставлено товари згідно з укладеним між ними договором поставки, що підтверджується наявними у справі доказами, зокрема листуванням між позивачем і відповідачем у соціальних мережах. Інша частина деталей поставлена не була, монтажу водоспаду по прозорому склу станом на день розгляду справи судом виконано не було.\~ Відповідно до\~ч.\~1,\~3\~ст.\~626\~ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Положеннями ст.\~629\~ЦК України\~врегульовано,\~що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Основні зобов`язання, що виникли внаслідок укладення сторонами договору полягають у відповідача - це доставка та монтаж товару/виробу (водоспаду по прозорому склу), а у позивача - прийняття товару та оплати його вартості. Відповідно до ст.\~610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Згідно з ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.\~13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З встановлених обставин відомо, що між сторонами укладено договір на поставку товарів №\~1006/22 від 10.06.2022 року у відповідності до умов яких відповідач зобов`язувався виготовити та поставити товар з монтажними роботами (водоспад по прозорому склу) за адресою: м.\~Київ, вул. Василя Липківського 38, ЖК «Тайм» протягом 25 календарних днів з дати виконання покупцем попередньої оплати. Суд прийшов до висновку, що позивачем у повному обсязі виконано покладені на нього зобов`язання відповідно умов Договору в частині оплати замовлення за доставлені по факту та у майбутньому товари. Натомість, відповідачем свій обов`язок щодо своєчасного та якісного виконання надання послуг у відповідності до погоджених умов Договору порушено. Відповідно до вимог\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відтак, доведено факт порушення з боку відповідача договірних зобов`язань, та ці обставини не спростовано відповідачем. Крім того, суд звертає увагу й на ту обставину, що договір про поставку укладено між позивачем і відповідачем як фізичними особами, тобто здійснена неправильна юридична кваліфікація правовідносин. У постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі №330/1379/18, від 09 грудня 2020 року в справі № 676/2332/18 щодо застосування принципу\~jura novit curia(«суд знає закони») зазначено, що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Судом встановлено, що позивачем сплачено відповідачу кошти у загальному розмірі 157 876,00 (сто п`ятдесят сім тисяч вісімсот сімдесят шість) грн за товари, які останній не отримав, тобто відповідач фактично зберігає кошти позивача без достатньої правової підстави, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст.\~1212 ЦК України,\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України\~у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Аналогічного правового висновку дійшла Великої Палати Верховного суду у постанові від 31 січня 2020 року у справі 161/17945/18. Згідно з ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до постанови від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення статті 1212 ЦК України та частини другої статті 625 ЦК України, Велика Палата також погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Також Велика Палата зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збереження грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.\~ Розрахунок 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення та дорівнює: -за період з 11.06.2022 року до 31.12.2023 року, що складає 569 днів. 157 876,00 грн x 3 % x 569 : 365 : 100 = 7 383,41 грн. -за період з 01.01.2024 року до 23.04.2024 року, що складає 114 днів. 157 876,00 грн x 3 % x 114 : 366 : 100 = 1 475,23 грн. Розрахунок індексу інфляції здійснюється наступним за формулю: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення Тобто, за період з 11.06.2022 року по 23.04.2024 року він дорівнює: IIc (103,10 : 100) х (100,70 : 100) х (101,10 : 100) х (101,90 : 100) х (102,50 : 100) х (100,70 : 100) х ( 100,70 : 100) х (100,80 : 100) х (100,70 : 100) х (101,50 : 100) х (100,20 : 100) х (100,50 : 100) х (100, 80 : 100) х (99,40 : 100) х (98,60 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) х (100,50 : 100) х (100,70 : 100) х (100,40 : 100) х (100,30 : 100) х (100,50 : 100) = 1,18231385 Відтак, інфляційне збільшення становить: 157 876,00 x 1.18231385 - 157 876,00 = 28 782,98 грн. Відповідачем на спростування проведеного позивачами розрахунку щодо розміру трьох процентів річних, інфляційних збитків не долучено будь-яких доказів, не подано також інший контрозрахунок. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних збитків також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1955,18 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved