Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] (далі\~ позивач\~або [PERSON] ) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач або [PERSON] ) в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всього доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення старшою дитиною повноліття. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що між нею та відповідачем 19.04.2016 зареєстровано шлюб, у якому в позивача та відповідача народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідач протягом останнього року не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча таку можливість має, оскільки перебуває на військовій службі. На підтвердження своїх вимог посилається на положення статей 141, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України (далі СК України). Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 08.04.2025 суд ухвалою відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначив судове засідання на 12.05.2025. 12.05.2025 представником позивача подано до суду клопотання про приєднання до справи письмових доказів. 12.05.2025 відкладено розгляд справи на 30.05.2025. 22.05.2025 до суду повернулося поштове відправлення № 0610252195613, яким відповідач повідомлявся про розгляд справи 30.05.2025, з відміткою про його вручення відповідачу під особистий підпис. Відповідно до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) відповідач вважається належним чином повідомленим про час, місце і дату судового розгляду. У судове засідання 30.05.2025 прибув представник позивача, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, про причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні представник позивача, до закінчення судових дебатів, зробив заяву, що має напір подати суду докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У ч. 3 ст. 223 ЦПК України зазначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. Зважаючи на зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на основі наявних у справі доказів. Це зумовлено тим, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не подав відзиву, позивач просить задовольнити позов, заперечень проти прийняття заочного рішення не висловлював. У судовому засіданні 30.05.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та повідомив присутніх, що проголошення повного судового рішення відбудеться у судовому засіданні 05.06.2025. 19.04.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб № [NUMBER] від 19.04.2016. [INFO] у позивачки та відповідача у шлюбі народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] від 15.11.2016. [INFO] у позивачки та відповідача у шлюбі народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] від 28.11.2017. Копіями виписок із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 15.04.2025 [PERSON] та [PERSON] є часто хворіючи ми дітьми. Копією посвідчення серії [NUMBER] від 17.05.2023, підтверджується що [PERSON] має статус учасника бойових дій. В матеріалах справи наявна копія військового квитка серії [NUMBER] від 19.08.2022, виданого на ім`я [PERSON] . У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про розмір отримуваного відповідачем доходу. Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо стягнення аліментів на дітей. Згідно зі\~ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства»,\~кожна дитина\~має право\~на рівень\~життя,\~достатній для\~її фізичного,\~інтелектуального,\~морального,\~культурного,\~духовного і\~соціального розвитку.\~Батьки або\~особи,\~які їх\~замінюють,\~несуть відповідальність\~за створення\~умов,\~необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 51Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Отже, обов`язок із забезпечення належного рівня життя дітей покладений в рівній мірі як на батька так і на матір. Аліменти є важливим механізмом, який гарантує виконання батьками свого обов`язку забезпечувати дитину всім необхідним для її добробуту: соціальними благами, якісним харчуванням, житлом, розвагами, захистом та піклуванням. Правовий зв`язок між батьками та дитиною базується на її походженні й не залежить від наявності чи відсутності шлюбу між батьками. Відтак, обов`язок утримувати дитину зберігається незалежно від сімейного стану батьків, чи перебувають вони у шлюбі між собою, чи шлюб розірваний, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, є правомірними. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати на двох неповнолітніх дітей, суд зазначає таке. Під час визначення розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені статті 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до\~ч.\~1,\~5\~ст.\~183\~СК України, частка\~заробітку (доходу)\~матері,\~батька,\~яка буде\~стягуватися як\~аліменти на\~дитину,\~визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу, тобто у розмірі, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. На переконання суду, враховуючи спільний обов`язок батьків утримувати своїх дітей, стягнення з відповідача аліментів на утримання двох неповнолітніх в розмірі 1/3 від отриманих доходів, буде справедливим та достатнім і не становитиме надмірний тягар для платника аліментів. Отже, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved