Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. У своїй позовній заяві просила суд: 1) Припинити право власності [PERSON] на 1/8 частки квартири [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на вказану частку. 2) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/8 частки квартири [ADDRESS] в розмірі 546 461 (п?ятсот сорок шість тисяч чотириста шістдесят одна) грн. шляхом виплати вказаних грошових коштів з депозитного рахунку суду. Свою позовну заяву обґрунтували тим, що позивачу на праві власності належить 7/8 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем іншої 1/8 частки квартири є відповідач, оскільки останній подав заяву про прийняття спадщини, однак не оформив своє право власності. Оскільки сторони не є членами родинами, а також квартири за своїми технічними показниками не може бути розподілено в натурі, а тому, на переконання позивача, існують обставини необхідності припинення спільного права власності з одночасним присудженням компенсації за таку частку квартири на користь відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року витребувано у Першої київської державної нотаріальної контори (01135, м. Київ, просп. Берестейський, 11) інформацію зі спадкової справи № 727/2020 від 14 липня 2020 року, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та проживав за адресою: [ADDRESS] , про спадкоємця/спадкоємців (із зазначенням прізвища, імені, по батькові, адреси проживання, черги спадкування та родинних зв?язків із спадкодавцем), які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , та який розмір частки на нього (них) припадає в квартирі [ADDRESS] . 13 лютого 2025 року на адресу суду надійшла відповідь від Першої київської державної нотаріальної контори. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. Представник позивача у судове засідання не прибув, одночасно з цим подав клопотання про розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не прибув, повідомлявся судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , - на підставі нотаріально посвідченого договору міни від 13.09.2024, укладеного між [PERSON] [PERSON] , є власником 7/8 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (далі - квартира). Попереднім власником 7/8 частки квартири була [PERSON] , [INFO] , - на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року в цивільній справі № 761/41950/21, в порядку спадкування після смерті її чоловіка - [PERSON] , який прийняв, але не встиг оформити спадщину після смерті свого брата - [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, зазначена квартира має загальну площу 66,3 кв.м., жилу площу 33,3 кв.м. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 727/2020 від 14 липня 2020 року, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та проживав за адресою: [ADDRESS] , спадкоємцем іншої - 1/8 частки квартири є відповідач - [PERSON] . Вищевказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року в цивільній справі N? 761/41950/21 також було встановлено, що спадкоємцем іншої 1/8 частки квартири є відповідач - [PERSON] . Позаяк цього з відповіді Першої київської нотаріальної контори вбачається, що по спадковій справі № 727/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , єдиним спадкоємцем другої черги за законом, згідно статті 1262 Цивільного кодексу України, є: рідний брат померлого - [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ) на 7/8 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , яким 16.11.2020 р. була подана заява про прийняття спадщини за № 4689 та 16.11.2021 р. за № 4626 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. [PERSON] , по спадковій справі № 727/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] , до спадкування не закликався в зв?язку з тим, що ним не було надано заповіт, складений спадкодавцем на його ім?я чи документи, які б підтверджували родинні відносини з померлим та у зв?язку з подачею заяви про прийняття спадщини спадкоємця за законом. Також було зауважено суду, що відповідач по справі Шевченківського районного суду м. Києва № 761/36623/24 про припинення права на частку у спільному майні - [PERSON] має право на 1/8 частку квартири за адресою: [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , спадкова справа після якої заведена Першою київською державною нотаріальною конторою за N? 925/2016, так як вважається таким, що прийняв спадщину, але не дооформив своїх спадкових прав. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 ст. 355 ЦК України визначено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч. 4 ст. 355 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 4 ст. 357 ЦК України визначено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із роз?ясненнями, наведеними в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року в цивільній справі № 463/6829/21-ц, відповідно до положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а не з моменту отримання свідоцтва. Особа, як спадкоємець, яка прийняла спадщину відповідно до частини п?ятої статті 1268 ЦК України набув право володіння і право користування спадковим, та набуде право ним розпорядитись після оформлення спадщини. Верховний Суд роз?яснив, що відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Водночас незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, відповідно до наведених норм ЦК України відповідачу - [PERSON] , який у встановленому порядку прийняв спадщину, належить 1/8 частки вказаної квартири, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину. Статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із роз?ясненнями, наведеними в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 N? 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судам було надано роз?яснення, що квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення самостійними входами, які можуть використовуватись як окремі квартири. Спірна квартира знаходиться в багатоповерховому будинку і не може бути поділена між співвласниками в натурі із виділенням ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними входами, із дотриманням розміру часток позивача і відповідача (що також підтверджується технічним паспортом). Водночас немає підстав для встановлення порядку користування вказаною квартирою між позивачем і відповідачем, оскільки в квартирі відсутні приміщення, які б відповідали розміру частки відповідача (жила площа в квартирі становить 33,3 кв.м. і складається з двох житлових кімнат 17,4 і 15,9 кв.м. Проте розмір належної відповідачу 1/8 частки квартири надає йому право лише на 4,16 кв.м., що в чотири рази менше за розмір однієї із кімнат. Водночас відповідач (ані особисто, ані члени його сім?ї) в спірній квартирі не проживають та не зареєстровані, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва. Також з матеріалів справи слідує, що сторони не були і не є членами однієї сім?ї, тому їх проживання (а також проживання їхніх членів сім?ї) в спірній квартирі суперечитиме моральним засадам суспільства. А відтак правових підстав для визначення відповідачу порядку користування спірною квартирою (із наданням окремих приміщень) немає. Так, статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім?ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім?ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча 6 однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім?ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об?єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім?ї». Як було обгрунтовано вище: а) відповідачу належить незначна частка (лише 1/8 частки квартири) і ця частка не може бути виділена в натурі (оскільки квартира в багатоквартирному будинку є неподільним майном); б) спірна квартира є неподільною річчю; в) спільне володіння і користування квартирою одночасно позивачем і відповідачем є неможливим. Водночас припинення права відповідача на його частку (в розмірі 1/8 частки квартири) жодним чином не завдасть йому істотної шкоди ані йому особисто, ані членам його сім?ї, оскільки відповідач (і члени його сім?ї) в спірній квартирі не проживали і спірна квартира не була його житлом в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; право власності на свої 1/8 частки відповідач набув в порядку спадкування, тобто безоплатно, а відтак не ніс витрати по придбанню цього майна і не ніс витрати по його ремонту, а також не ніс витрати по догляду за спадкодавцем. Таким чином вбачається, що жодної шкоди (майнової або немайнової) внаслідок припинення права на частку відповідачу завдано не буде і завдано бути не може. За змістом роз?яснень, наведених у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в цивільній справі N? 552/1514/19, за статтею 365 ЦК України для присудження грошової компенсації згода співвласника, право на частку якого припиняється, не вимагається (за умови попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми). Таким чином, в конкретній ситуації наявні всі передбачені статтею 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача на 1/8 частки спірної квартири із присудженням йому грошової компенсації її вартості, та визнання за позивачем права власності на вказану частку. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про задоволення позову та припинення права власності [PERSON] на 1/8 частки квартири [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на вказану частку та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/8 частки квартири [ADDRESS] в розмірі 546 461 (п?ятсот сорок шість тисяч чотириста шістдесят одна) грн. шляхом виплати вказаних грошових коштів з депозитного рахунку суду. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 5 464 гривень 61 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved