Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

У травні 2016 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перша Миколаївська державна нотаріальна контора, в якому позивач просив: встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки позивача та [PERSON] , яка померла [INFO] у період з 09 березня 1986 року по день її смерті, [INFO] ; визнати квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] є об`єктом спірної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , та право власності по частині за кожним співвласником. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що він та [PERSON] у період з 09 березня 1986 року до дня її смерті проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, здійснювати перепланування квартири [ADDRESS] за кошти позивача та [PERSON] . В результаті такого перепланування загальна площа квартири була значно збільшена та в ній зроблено ремонт. [PERSON] хворіла на онкозахворювання, позивач займався її лікуванням на яке надавав свої кошти. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2018 року змінено первинного відповідача у справі [PERSON] на її правонаступника [PERSON] . У період з 11 травня 2016 року до 11 лютого 2021 року справа перебувала у провадженні іншого складу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 лютого 2021 року для розгляду справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва 17 січня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2023 року замінено первинного відповідача у справі [PERSON] на [PERSON] . У судове засідання з`явився позивач та його предстанвик [PERSON] . Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви з проханням справу розглядати без їх участі, позовні вимоги визнали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився з невідомих суду причин, правом на подачі відзиву не скористався. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засідання позов підтримали, просили його задовольнити. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 жовтня 2005 року, виданого на підставі розпорядження Фонду комунального майна міської ради від 31 серпня 2005 року № 2266, квартира загальною площею 50,4 кв.м. належить [PERSON] . Відповідно до технічного паспорта від 01 серпня 2005 року вказане майно є квартирою посімейного заселення розташованою на 4 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 2 кімнат: кімната 12,0 кв.м.; кімната 16,7 кв.м.; коридор 9,1 кв.м.; кухня 7,2 кв.м.; вбиральня 1,0 кв.м.; санвузол 6 кв.м.; шафа вбудована 0,3 кв.м.; лоджія 1,5 кв.м. Розпорядженням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 жовтня 2010 року № 730-р [PERSON] надано дозвіл на перепланування квартири [ADDRESS] , згідно з проектом, погодженим міською архітектурою. За результатами проведеного перепланування, відповідно до технічного паспорта, складеного 25 лютого 2011 року, спірна квартира складається з: кімнати 15,1 кв.м.; кімнати 12,1 кв.м.; коридор 8,1 кв.м.; кухня 10,8 кв.м.; вбиральня 2,3 кв.м.; ванна 3,8 кв.м. Загальна площа 52,2 кв.м. Відповідно до свідоцтва про права власності, виданого КП «ММБТІ» та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 52,2 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м. на праві власності належить [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 02 лютого 2016 року. Із заявами про прийняття спадщини після її смерті до нотаріуса звернулися [PERSON] (син померлої), [PERSON] (мати померлої) та позивач у справі [PERSON] (спадкова справа №720/2015). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] з 01 березня 1980 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано 20 квітня 1982 року народження, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис №224. Від цього шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , який є відповідачем у справі. Відповідно до інформації, наявної в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 213 від 24 травня 1985 року. Цей шлюб було розірвано 26 квітня 1988 року, актовий запис № 315. Відповідно до інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо у період з 09 березня 1986 року до [INFO] актових записів про реєстрацію шлюбу [PERSON] не виявлено. З наведеного слідує, що [PERSON] до 26 квітня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що є обставиною, що виключає можливість встановити факт проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 09 березня 1986 року до 26 квітня 1988 року. Під час судового розгляду судом допитано свідка [PERSON] , яка показала, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживали удвох, разом. [PERSON] називала [PERSON] чоловіком, вони разом робили ремонт. Разом проживали з 1986 року. Свідок [PERSON] суду показав, що він на прохання [PERSON] робив ремонт у її квартирі по [ADDRESS] , кошти за який сплачував [PERSON] , він же ( [PERSON] ) і ухвалював рішення щодо ремонтних робіт. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] показав суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як сім`я. Свідок постійно бачила їх разом, і сприймала їх як сім`ю. Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] починаючи з 27 квітня 1988 року до [INFO] проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у період з 27 квітня 1988 року. У означений період між [PERSON] та [PERSON] склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За приписами статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] у 2005 році (під час проживання однією сім`єю з позивачем [PERSON] ) отримала право власності на квартиру [ADDRESS] площею 50,4 кв.м., вартість на момент приватизації 9,07 грн. Надалі отримавши дозвіл на перепланування цього житла, [PERSON] та [PERSON] проведено таке перепланування та здійснено ремонт цієї квартири, що призвело до збільшення її площі (до 52,2 кв.м.) та суттєве збільшення її вартості (станом на 195 868 грн 0 коп. станом на 2016 рік). Проведення таких будівельних робіт підтверджується наявними у справі: договорами підряду від 16 лютого 2009 року № 3-09, від 18 червня 2012 року № 29 (а.с. 89-93 том 2); актами виконаних робіт (а.с.196-209 том 1). Щодо розміру фактичного внеску кожної зі сторін ( [PERSON] та [PERSON] ), то суд виходить із рівності цих часток, по за кожним. Доказів які б спростовували такі висновки суду матеріали справи не містять. Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом частини 1 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до приписів статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Наведеним нормами встановлено, що частки у справі спільної сумісної власності подружжя є рівними, якщо інше не визначено за домовленістю подружжя. Відповідно до частини другої статті 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За такого, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є спільним майном позивача [PERSON] та [PERSON] . Виходячи із презумпції рівності часток у праві власності подружжя, слід визначити, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на це майно є рівними та становлять по частки у праві власності. Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та, встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та дружини без шлюбу за період з 27 квітня 1988 року до [INFO]. Визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя. В порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину у праві власності на спірну квартиру, а право власності на частину у праві власності на це майно залишити за [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] (сестри [PERSON] ) визнали позовні вимоги. Відповідач [PERSON] , будучи достеменно обізнаний про розгляд цієї справи у суді право на подання відзиву не скористався, відповідно до статті 81 ЦПК України доказів на підтвердження своїх доводів не надав. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір сплачено під час подачі позову до суду.

Outcome: partial