Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Синельниківської міської ради, третя особа: Придніпровська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним, обґрунтовуючи його тим, що 02.03.1999 між [PERSON] та нею на Придніпровській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №56/ФЗ, посвідченого директором СФ «Придніпровська товарна біржа» Зеленським С.А. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 56/ФЗ від 02.03.1999 продавець продав, а покупець купив житловий будинок житловою площею 32,90 кв.м., який складається з п`яти кімнат, розташований на земельній ділянці площею 1075 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Даний договір вчинено на підставі вимог ст.15 Закону України «Про товарні біржі», зареєстрований на Придніпровській товарній біржі. 14.04.1999 нею було зареєстровано в Синельниківському міському бюро технічної інвентаризації житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , про що в реєстраційній книзі записано за №3485. Також договір містить відомості про те, що цей договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Всі істотні умови договору до його подальшої реєстрації на біржі сторонами виконані. Жилий будинок продано за 3200,00 грн., грошові кошти продавець отримав від покупця до підписання цього договору. Вона повністю розрахувалася з продавцем. Правочин обома сторонами повністю виконаний: продавцем [PERSON] було звільнено всі приміщення, передані ключі, вона знялася з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Вона використовує житловий будинок протягом 25-ти років для постійного проживання, зареєстрована за вказаною адресою, регулярно оплачує комунальні платежі та утримує житловий будинок в належному санітарно-технічному стані. Вона на даний час не має можливості розпоряджатися вказаним нерухомим майном, оскільки чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення договорів, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна. Нею було здійснено оформлення земельних ділянок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер: 1213000000:01:267:0006 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить їй на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, дата видачі 23.04.2010, серія ЯК №639937; земельна ділянка площею 0,0103 га, кадастровий номер: 1213000000:01:267:0007 для ведення особистого селянського господарства належить їй на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, дата видачі 23.04.2010, серія ЯК №625517. В травні 2024 року вона звернулася до приватного нотаріуса стосовно оформлення документів на даний житловий будинок, проте їй було в усному порядку відмовлено та роз`яснено, що договір обміну, купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому через недодержання нотаріальної форми договору його необхідно в судовому порядку визнати дійсним. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02,03.1999 за № 56/ФЗ на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений на Придніпровській товарній біржі між [PERSON] та нею. Позивач до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився за невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 02.03.1999 на Придніпровській товарній біржі [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна за №56/Ф3, згідно якого придбала житловий будинок житловою площею 32,90 кв.м., який складається з п`яти кімнат, розташований на земельній ділянці площею 1075 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір 14.04.1999 зареєстрований в Синельниківському бюро технічної інвентаризації. Відповідно Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку серії ВК №639937 від 19.03.2010 та серія ЯК №625517 від 23.04.2010 [PERSON] належать земельні ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер: 1213000000:01:267:0006 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельна ділянка площею 0,0103 га, кадастровий номер: 1213000000:01:267:0007 для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.09.2015 [PERSON] померла [INFO] . З копії спадкової справи №64/2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено, що спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 48 цього Кодексу. Натомість частиною 2 статті 47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини 2 статті 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за № 31, передбачали таку підставу для державної реєстрації об`єктів нерухомого майна як договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були різним чином врегульовані нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу нерухомого майна, укладених на товарній біржі. Зі змісту Договору №56/Ф від 02.03.1999 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Придніпровській товарній біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав. У відповідності до вимог статті 227 ЦК УРСР даний договір підлягав реєстрації в Синельниківському бюро технічної інвентаризації. 14.04.1999 право власності на вищевказаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в Синельниківському бюро технічної інвентаризації, про що в реєстраційній книзі зроблено запис за №3485. Отже, зареєструвавши на підставі Договору №56/Ф від 02.03.1999 за [PERSON] право власності на вищевказаний житловий будинок, держава тим самим визнала його право власності на такий будинок, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Законом України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладення Договору №№318-НД/318-Н від 31 липня 1998 року) не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених статтею 15 цього Закону до біржової операції. №56/Ф від 02.03.1999, що зареєстрований на Придніпровській товарній біржі, за яким [PERSON] придбала житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК України аналогічна норма передбачалась частиною 2 статті 47 ЦК УРСР, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, повністю виконали його умови, а також дотримались процедури державної реєстрації переходу права власності на об`єкт купівлі-продажу, що свідчить про реальність та дійсність такого правочину. Розпорядженням Синельниківського міського голови №31-р від 16.02.2016 вулицю Леніна в м.Синельникове перейменовано на [ADDRESS] . За таких обставин, враховуючи що на час укладання договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, суд вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , укладений 02.03.1999 між [PERSON] та [PERSON] , може бути визнаний судом дійсним, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved