Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14.01.2011 року між ним та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2020 року було розірвано. Батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Ще до ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу, позивач разом із сином зібрали речі і виїхали з квартири, де проживали разом із відповідачем. З того часу позивач з сином проживають окремо за різними адресами, а з осені 2020 року постійно проживають у відремонтованій позивачем квартирі [ADDRESS] . З того часу відповідач тісних стосунків із сином не підтримує, не займається його вихованням, утриманням, не піклується про його здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком не цікавиться, не вітає з Днем народження, не цікавиться долею дитини. У березні 2022 року відповідач виїхала за межі України, без наміру повернутися, навіть не переймаючись безпекою сина, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач у повному обсязі займається всіма питаннями, пов`язаними з дитиною, не вживає алкоголь та наркотики, є фізичною особою-підприємцем, має стабільних дохід, достатній рівень батьківського потенціалу та батьківської компетенції. З червня 2023 року разом із позивачем та його сином проживає цивільна дружина позивача. Позивачем ніколи не чинились перешкоди відповідачу у спілкуванні з сином. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить позбавити відповідача батьківських прав у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.023.2025 року судом було витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону громадянкою України [PERSON] 24.03.2025 року до суду надійшла відповідь Державної прикордонної служби України, з якої вбачається, що 20.03.2022 року відповідач [PERSON] виїхала за межі України. 13.05.2025 року до суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району ДМР № 3/9-66 від 06.05.2025 року. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Донська О.М. письмово просила розглядати справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила, відзив не подала, будь-яких заяв від неї до суду не надходило. Представник третьої особи Лійбук Л.М. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 14.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с. 17), який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2020 року було розірвано (а.с. 21-24). Батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Відповідач є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 26) та з 02.07.2019 року у ній зареєстрований (а.с. 25). Із копії акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що умови проживання задовільні, в квартирі сучасний ремонт, чисто та затишно, для дитини є окрема кімната, облаштована сучасними меблями (а.с. 28). Відповідно до копії характеристики від 19.08.2024 року [PERSON] , [INFO] , учня 7-А класу Дніпровської гімназії № 106 ДМР, позивач [PERSON] одноособово виховує та утримує [PERSON] , відповідально ставиться до виховання дитини в сім`ї, спокійний, врівноважений, стежить за навчанням сина, його харчуванням, одягом, зовнішнім виглядом, допомагає сину з уроками, контролює виконання домашніх завдань, турбується про емоційний стан дитини, регулярно відвідує батьківські збори. Усі без виключення питання щодо навчання [PERSON] вирішуються батьком. Мати дитини - [PERSON] протягом навчального процесу освітній заклад та батьківські збори не відвідує, з батьківських чатів видалилася, участі у шкільному житті не приймає, будь-якого зв`язку з адміністрацією гімназії не підтримує (а.с. 31). Як вбачається із копії довідки Дніпропетровської обласної федерації таеквон-до (ІТФ) від 01.07.2024 року, спортивним вихованням дитини [PERSON] , [INFO] , займається батько [PERSON] одноособово, приділяє багато уваги тренуванням дитини, спілкується із тренером, їздив з дитиною до спортивного табору. За весь час тренування дитини в клубі, його мати жодного разу не цікавилася станом справ сина, із тренером не спілкується (а.с. 32). Дитина вакцинована згідно календаря щеплень, здорова, всі витрати проводяться батьком одноособово, до сімейного лікаря з дитиною звертається батько. Мати дитини [PERSON] з моменту підписання декларації і по теперішній час з приводу сина до сімейного лікаря не зверталася, станом його здоров`я не цікавилась (а.с. 34, 35). Позивач має стабільний дохід та є фізичною особою-підприємцем (а.с. 38-42, 47-50). Згідно копії відповіді на адвокатський запит ТОВ «Мобіл Моторс» від 26.04.2024 року, [PERSON] працює директором вказаного товариства з 21.03.2011 року по теперішній час. За час роботи зарекомендував себе як сумлінний та передовий керівник, який з легкістю справляється зі своїми обов`язками, показує високу професійність в управлінні підприємством, користується повагою колективу і партнерів по бізнесу, дисциплінарних стягнень не має. Розлучений, самостійно виховує та матеріально забезпечує сина [PERSON] , дбає про його фізичне здоров`я, виховує у нього почуття справедливості та патріотизму (а.с. 43). Відповідно до копії відповіді голови правління ОК «ЖБК № 231» від 29.07.2024 року, [PERSON] разом із сином [PERSON] дійсно проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] у вказаній квартирі ніколи не проживала та не була зареєстрована (а.с. 58). Позивач [PERSON] не вживає алкогольних напоїв та наркотичних речовин, що підтверджується відповідною довідкою від 31.05.2024 року (а.с. 51). Із копії довідки № 87 від 19.06.2024 року про надання соціально-психологічної допомоги в умовах денного стаціонару, яка була надана [PERSON] , вбачається, що [PERSON] має достатній рівень батьківського потенціалу та батьківської компетенції. Стиль батьківської поведінки у [PERSON] - авторитетний. Він має мотивацію для спілкування з дитиною, впевнену життєву позицію, чіткі плани на майбутнє своє та своєї дитини. Має оптимальний емоційний зв`язок з дитиною. [PERSON] встановлює правила поведінки, допускає зміни своїх вимог у розумних межах. Визначає та заохочує автономію своєі дитини (а.с. 60-65, За висновками спеціалістів [PERSON] , проживаючи разом з батьком [PERSON] і його громадянською дружиною [PERSON] , відчуває себе комфортно, спокійно та захишено, з матір`ю [PERSON] у хлопчика існують деформовані стосунки у зв`язку із наявною психологічною травмою. Відсутність матері [PERSON] в житті хлопчика на даний час не зашкоджує його психоемоційному здоров`ю (а.с. 66-68). Своїм висновком № 3/9-66 від 06.05.2025 року Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 119-120). Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями ч. 2 ст. 150 СК України передбачено, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2). ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, зокрема, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. У вказаній справі судом було встановлено факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини [PERSON] , що підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів. Разом з тим, судом під час розгляду справи у суді не встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо її малолітньої дитини, або що відповідач не виконує батьківські обов`язки з поважних причин. У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Судом встановлено, що відповідач по справі не займається вихованням своєї дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє до неї будь-якої батьківської уваги та турботи, тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, вона самоусунулася від спілкування з дитиною, її виховання та утримання. Доцільність позбавлення батьківських прав відповідача також підтверджується висновком Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР № 3/9-66 від 06.05.2025 року, у якому вказано, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, належним чином не займається вихованням дитини, матеріально її не утримує, не цікавиться її розвитком, життям та здоров`ям. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням зазначених обставин, суд вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав щодо її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Положеннями ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на викладене, беручи до уваги те, що відповідач по справі є працездатною особою, інших осіб на утриманні не має, а також те, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, а малолітній [PERSON] , [INFO] , потребує матеріальної допомоги, суд дійшов висновку про достатність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28.11.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Таким чином, суд дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позов було задоволено, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., за вимогу про позбавлення батьківських прав. Окрім того, оскільки позивач, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, то судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. слід стягнути із відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved