Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві позивач зазначає, що [INFO] народилася спільна з відповідачем дитина - син [PERSON] . Протягом декілька років мати не виплачує аліменти на утримання сина, не цікавиться його життям, не бере участі у вихованні та забезпеченні розвитку дитини. Відповідач не контактує з сином, жодні стосунки між ними відсутні, окрім того відповідачка фактично мешкає за кордоном. Дитина мешкає з позивачем, він одноособово виховує дитину, опікується його фізичним, духовним та інтелектуальним розвитком. Відповідач фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. На підставі викладеного, позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 08.11.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 19.03.2025 року замінено третю особу, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору Службу у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду, зобов`язано Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечував. При цьому суду пояснив, що він мешкає у м. Харкові, з сином та його бабусею, відповідача бачив останній раз 10-12 років, бабуся та дідусь з боку матері не беруть учать у вихованні дитини. Представник позивача у судовому засіданні також позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про час та день судового засідання належним чином повідомлена, причину неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, відзив до суду на позов не подала. Представник третьої особи, як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився, надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, рішення по справі прийняти з урахуванням наданого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК . Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язкам. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.11.2009 року видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції. Згідно довідки директора «Харківського ліцею №147 Харківської міської ради» від 08.12.2022 року №01-04/80-22 [PERSON] дійсно навчається в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №147 Харківської міської ради Харківської області. Згідно відповіді директора «Харківського ліцею №147 Харківської міської ради» від 22.09.2023 №01-37/64-23 [PERSON] навчається в комунальному закладі « Харківський ліцей №147 Харківської міської ради» з першого класу. За інформацією класного керівника вихованням дитини займаються батько [PERSON] та бабуся [PERSON] . Мати [PERSON] , [PERSON] , жодного разу не відвідувала батьківськи збори та не цікавилась успішністю сина. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.09.2023 року № 1184826b-67fa-49c6-ae8f-50b-a8085b24 [PERSON] , [INFO] з 30.08.2010 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 02.01.2004 року позивач [PERSON] , з 20.02.1997 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Отже, відповідач [PERSON] проживає окремо від сина [PERSON] , не цікавиться життям її сина, його навчанням, здоров`ям, розвитком, не проявляє до нього материнських почуттів та піклування, не приймає участі у його вихованні та утриманні. Будь-яких перешкод для спілкування матері із сином батько не чинив, що відповідачем не спростовано. Втім, відповідач [PERSON] самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина, перестала цікавитися життям сина, його навчанням, не створює умов для отримання сином освіти, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не турбується про харчування, медичний догляд, лікування дитини. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору з`ясував думку неповнолітнього [PERSON] , який не заперечував проти позбавлення відповідачки батьківських прав, пояснивши, що матір бачив останній раз у 2012 році, вона не телефонує, не спілкується довгий час з нею, він мешкає з бабусею та батьком, який займається його вихованням. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 08.05.2025 №207

Outcome: approved