Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання торгівельного павільйону об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації в праві власності на спільне майно. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували в шлюбі з 24.10.2015 року по 12.03.2021 року. В період шлюбу, а саме у 2017 році, за спільні кошти подружжя нами було установлено та облаштовано Торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та № [NUMBER] . У січні 2024 року йому стало відомо, що 13.12.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу торговельного павільйону, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрований в реєстрі за №12079. Відповідно до п. 1 Договору Продавець продала та передала у власність Покупця, а Покупець купив та прийняв у власність від Продавця рухоме майно і сплатив за нього обумовлену грошову суму. Торговельний павільйон, що відчужується за цим Договором знаходиться за адресою: [ADDRESS] та № [NUMBER] . Загальна площа торговельного павільйону 30,0 кв.м. (п. 2 Договору). Згідно з п. 3 Договору Павільйон належить Продавцю на прав особистої приватної власності на підставі Паспорту прив`язки тимчасової споруди, виданого Управлінням планування та архітектури Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради 13 травня 2021 року за реєстраційним №949. Відповідно до п. 7 Договору продаж торговельного павільйону за домовленістю Сторін вчиняється за 523 212 (п`ятсот двадцять три тисячі двісті дванадцять) грн. 00 коп., що за домовленістю Сторін та з урахуванням положень ст. 524 Цивільного кодексу України є еквівалентом 14 146 (чотирнадцять тисяч сто сорока шести) доларів США за курсом Національного Банку України, які Продавець одержала від Покупця до моменту підписання цього Договору. Станом на день звернення з даною позовною заявою, грошова компенсація вартості моєї частки (1/2 частини) у праві власності на Торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , [PERSON] не виплачена. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини, оскільки Торговельний павільйон площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та № [NUMBER] був установлений та облаштований подружжям [PERSON] та [PERSON] в період спільного проживання та шлюбних відносинах за спільні кошти подружжя та, виходячи з того, що вищевказаний Торговельний павільйон належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, однак Торговельний павільйон було відчужено [PERSON] на користь третьої особи без моєї згоди, а також з урахуванням неефективності заходів досудового врегулювання спору, він з метою захисту своїх прав, змушений звернутися до суду з даною позовною заявою про визнання Торговельного павільйону об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації в праві власності на спільне майно. [PERSON] здійснила відчуження Торговельного павільйону площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] на свій розсуд, не в інтересах сім`ї, та всупереч його волі, оскільки ні усної, ні письмової згоди на відчуження Торговельного павільйону, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] він не давав. Таким чином, після розірвання шлюбу відповідач розпорядилась спільним сумісним майном подружжя без його згоди, а отриманими від реалізації торгівельного павільйону коштами розпорядилася на власний розсуд. Просить суд визнати Торговельний павільйон площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки у праві власності на Торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , який був відчужений [PERSON] у сумі 261\~606 грн., що є еквівалентом 7\~073 доларів США за курсом Національного Банку України; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2\~616,06 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2024 року позовну заяву залишено без руху. 29.04.2024 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 06.06.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. 12.08.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.09.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.09.2024 року клопотання відповідача [PERSON] про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву [PERSON] залишено без задоволення. Відзив відповідача [PERSON] залишено без розгляду та повернуто відповідачу. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20.11.2024 року ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.09.2024 року про залишення без задоволення клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку для подання відзиву та залишення його без розгляду змінено, виключено з її мотивувальної та резолютивної частини посилання на пропущення відповідачем строків на подачу відзиву та відхилення клопотання про поновлення таких строків. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.12.2024 року закрите підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю. Відповідач проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що торгівельний павільйон є її особистою приватною власністю на підставі Паспорту прив`язки тимчасової споруди, виданого Управлінням планування та архітектури Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради 13.05.2021 року за реєстраційним №949. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24.10.2015 року, після чого Завірюха змінила прізвище на [PERSON] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.10.2015 року. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.03.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Під час розгляду справи [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , про що вона повідомила в судовому засіданні 24.09.2024 року. 09 червня 2017 року Управлінням планування та архітектури Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради на замовлення Фізичної особи-підприємця [PERSON] оформлено Паспорт прив`язки тимчасової споруди Торговельного павільйону площею 30,0 кв.м по бульвару Шевченка (біля буд. №409 - №411) в м. Черкаси. Паспорт прив`язки споруди Торговельного павільйону площею 30,0 кв.м по бульвару Шевченка (біля буд. №409 - №411) в м. Черкаси дійсний до 29.05.2022 року. 13.12.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу торговельного павільйону, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрований в реєстрі за №12079. Відповідно до п. 1 Договору Продавець продала та передала у власність Покупця, а Покупець купив та прийняв у власність від Продавця рухоме майно і сплатив за нього обумовлену грошову суму. Торговельний павільйон, що відчужується за цим Договором знаходиться за адресою: [ADDRESS] та № [NUMBER] . Загальна площа торговельного павільйону 30,0 кв.м. (п. 2 Договору). Згідно з п. 3 Договору Павільйон належить Продавцю на прав особистої приватної власності на підставі Паспорту прив`язки тимчасової споруди, виданого Управлінням планування та архітектури Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради 13 травня 2021 року за реєстраційним №949. Відповідно до п. 7 Договору продаж торговельного павільйону за домовленістю Сторін вчиняється за 523 212 (п`ятсот двадцять три тисячі двісті дванадцять) грн. 00 коп., що за домовленістю Сторін та з урахуванням положень ст. 524 Цивільного кодексу України є еквівалентом 14 146 (чотирнадцять тисяч сто сорока шести) доларів США за курсом Національного Банку України, які Продавець одержала від Покупця до моменту підписання цього Договору. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що в 2017 році позивачем на пункті збору металолом був куплений металевий павільйон, який був переміщений на базу «Рів`єра» де [PERSON] займався реконструкцією павільйону. Після його реконструкції, павільйон був перевезений та встановлений на площі 700 річчя. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду що він знайомий з [PERSON] , який будував павільйон на пляжі «Рів`єра» в м. Черкаси. Я допомагав йому здійснювати реконструкцію та будівництво вказаного павільйону. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята\~статті 7 СК України). За правилом ст.\~60 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.\~63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За вимогами частин першої, другої статті\~369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Статтею\~60 СК України\~встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідно до ст.\~28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Аналогічне визначення тимчасовою споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності викладено у пункті 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого\~наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244. Відповідно до положень п. 1.4. Порядку паспорт прив`язки ТС - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС та благоустрій прилеглої території на топографо-геодезичній основі М 1:500, інженерне забезпечення, зовнішній архітектурний вигляд ТС та напрям підприємницької діяльності. Підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС (п. 2.1. Порядку). Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку (п. 2.10 Порядку). Відповідно до п. 2.11. Паспорт прив`язки ТС включає: титульний аркуш із зазначенням реквізитів замовника (найменування/прізвище, ім`я та по батькові (за наявності)/місцезнаходження ТС/контактна інформація) та напряму підприємницької діяльності; схему розміщення ТС, виконану на топографо-геодезичній основі у масштабі 1 : 500; ескізи фасадів ТС у кольорі М 1 : 50 (для стаціонарних ТС); технічні умови щодо інженерного забезпечення ТС, отримані замовником у балансоутримувача відповідних мереж. Цей перелік документів є вичерпним. Паспорт прив`язки ТС підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації (п. 2.12. Порядку). Відповідно до п. 2.17. Порядку строк дії паспорта прив`язки ТС визначається органом з питань містобудування та архітектури відповідної ради або районної державної адміністрації з урахуванням строків реалізації положень містобудівної документації на місцевому рівні. Продовження строку дії паспорта прив`язки ТС здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки ТС органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації (п. 2.18. Порядку). Пунктом 2.20. Порядку визначено, що встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС. Відповідно до статті\~5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~ не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Торговий павільйон є\~тимчасовою спорудою, не є нерухомістю, законом не вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору відчуження чи оренди такої споруди, тому відсутня необхідність державної реєстрації вказаного майна (висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 202/3788/18). З листа Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 14.06.2017 року вбачається, що 09.06.2017 року управлінням планування та архітектури оформлено паспорт прив`язки ФОП [PERSON] № 698. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5\~ЦК України. Так, згідно зі статтею\~52 ЦК України\~фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі №6-1752цс15; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі №310/11746/13-ц (провадження №61-37498св18); постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2019 року у справі №676/4075/15-ц (провадження № 61-43439св18); постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі №310/11746/13 (провадження № 61-1504св21). Крім того слід зазначити, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання спірного торгівельного об`єкту, що є предметом спору, за рахунок особистих коштів відповідача, розмір цих коштів та джерело їх походження, а отже суд вважає, що спірне майно було придбане сторонами в період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю. Таким чином, Торговельний павільйон площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та № [NUMBER] був встановлений та облаштований колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу та за спільні кошти. Відповідно до ч.1\~ст.\~70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями\~69\~-\~72 СК України\~та статтею\~372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли під час розгляду вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як встановлено судом, [PERSON] , здійснила відчуження спірного майна на свій розсуд, не в інтересах сім`ї, та без згоди іншого співвласника [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд противолі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як роз`яснено у правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-7цс15, що викладена у постанові від 08 квітня 2015 року, при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 червня 2018 року по справі №758/9149/15-ц Верховний Суд зазначив, що, встановивши, що відповідач порушив майнові права позивача на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відчужив це майно без згоди останньої та використав кошти на власні потреби, а тому обґрунтованим є висновок про те, що ці права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №642/8107/14-ц зазначено, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Зважаючи на те, що спірний автомобіль відчужено та перебуває у власності третіх осіб, тому до складу спільної сумісної власності входять кошти, одержані від його відчуження, а не сам транспортний засіб. Положеннями п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу торговельного павільйону від 13 грудня 2023 року продаж торговельного павільйону вчинено за 523 212 грн. 00 коп. та є еквівалентом 14 146 доларів США за курсом Національного Банку України. Суд приймає до уваги, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в\~мотивувальній\~частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання\~не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц). Тобто, лише факт встановлення судом в мотивувальній частині рішення певного обсягу спільно нажитого подружжям майна, яке безспірно має статус спільної сумісної власності, і дає суду підстави здійснити його поділ, що суд зазначає в резолютивній частині, вирішуючи спір між сторонами. За таких обставин суд приходить до висновку стягнути з стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки у праві власності на Торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та № [NUMBER] у сумі 261\~606 грн. Також, при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2616,10 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 316, 319, 321, 328, 331, 368, 372, 386 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved