Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача. 30\~грудня 2024\~року військова\~частина [NUMBER] \~Державної прикордонної\~служби України\~звернулася до\~Ковельського міськрайонного\~суду Волинської\~області із\~позовом до\~ [PERSON] ,\~та просила\~стягнути з\~нього на\~свою користь\~ грошові\~кошти \~у розмірі\~52838,60\~грн., як безпідставно набуті. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що солдат [PERSON] відряджений на навчання до вч 9930 смт Оршанець з 18.07.2023 по 25.08.2023, та йому виплачена винагорода за липень та серпень 2023 року за 31 добу, яка згідно внутрішнього аудиту, проведеного в подальшому, відбулася з переплатою: за липень 2023 року - 14 діб переплата склала 13548,36 грн., за серпень 2023 року 25 діб переплата склала 24193,50 грн. Порушення з урахуванням компенсованого податку 18% та нарахованого ЄСВ 22% загалом склало 52838,60 грн. 2. Рух справи, стислий виклад позиції відповідача. 30 грудня 2024 року протоколом автоматичного розподілу справ між суддями у Ковельському міськрайонному суді Волинської області справу розподіллено до розгляду судді Губар В.Є. 02 січня 2026 року суддя Губар В.Є. на підставі ч.8 ст.187 ЦПК України звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру із запитом про зареєстроване місце проживання відповідача, та в цей же день отримав інформацію, що останній зареєстрований в Соборному районі м. Дніпра. 03 січня 2025 року ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області справу передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра). 29 січня 2025 року протоколом автоматичного розподілу справ між суддями у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська справу розподілено до розгляду судді Федоріщеву С.С. 30 січня 2025 року ухвалою судді Федоріщева С.С. відкрито провадження у справі, судове засідання призначене на 03 березня 2025 року. Судові засіданні, призначені на 03 березня 2025 року, 26 березня 2025 року не відбулися через неможливість прийняти участь у розгляді справи представником позивача, який подавав до суду відповідні клопотання про відкладення розгляду справи. 12 травня 2025 року судове засідання не відбулося через перебування головуючого у короткочасній відпустці. 03 березня 2025 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити та розглянути справу у його відсутність через зайнятість по військовій службі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач до суду не з`явився. 3. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне. Суд, вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали даної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступних висновків. [PERSON] , перебуваючи на військовій службі у військовій частині [NUMBER] Державної прикордонної служби України, був відряджений на навчання до вч 9930 смт. Оршанець з 18.07.2023 по 25.08.2023, та йому виплачена винагорода за липень та серпень 2023 року за 31 добу. Згідно внутрішнього аудиту, проведеного в подальшому у військовій частині, виплата грошової винагороди відбулася з переплатою: за липень 2023 року - 14 діб переплата склала 13548,36 грн., за серпень 2023 року 25 діб переплата склала 24193,50 грн. Порушення з урахуванням компенсованого податку 18% та нарахованого ЄСВ 22% загалом склало 52838,60 грн. Позивач просить стягнути з [PERSON] зазначену суму, останній проти цього заперечує. 4. Мотивована оцінка доводів сторін щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1, 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Принципи справедливості судового розгляду в рішеннях Європейського суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішеннями Європейського суд з прав людини у справах «Dombo Beheer D.V. v. The Netherlands» від 27.101993р. (п.33) та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996р. (п.38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до п.48 Рішення Суду у справі «Мала проти України» від 03.07.2014р. №4436/07, остаточне 17.11.2014р. «Принцип справедливості, закріплений у ст.6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25 від 18.07.2006р. та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява №42310/04, п.280 від 21.04.2011р. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В даному випадку, спірні правовідносини,/ що виникли між сторонами, стосуються грошового забезпечення відповідача, як військовослужбовця. Це питання регулюється Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що визначає основні принципи грошового забезпечення та гарантує достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення військовослужбовців. Воно включає посадовий оклад, оклад за військовим званням, а також додаткові види грошового забезпечення. Розмір грошового забезпечення залежить від звання, посади, стажу служби та інших чинників, а також від місця служби та виконуваних завдань. Водночас, статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до закону виплачується за рахунок держави військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового і начальницького складу за проходження державної служби особливого характеру. Загалом, грошове забезпечення військовослужбовців регулюється цілим комплексом нормативно-правових актів, які враховують складність, інтенсивність та ризикованість військової служби. Воно має на меті забезпечити військовослужбовцям гідний рівень життя та стимулювати закріплення кваліфікованих кадрів у Збройних силах України. Тому в цьому питанні застосовуються й інші нормативні акти, зокрема, накази Міністерства оборони України тощо, які визначають порядок та розміри виплат за конкретними видами діяльності, надбавки, доплати, винагороди. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, який визначається в залежності від посади та тарифного розряду; оклад за військовим званням, що залежить від звання та тарифного розряду; щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які включають надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер (наприклад, за стаж служби, за виконання особливих завдань). Крім того, до складу грошового забезпечення входять одноразові додаткові види грошового забезпечення, наприклад, премії, винагороди за особливі заслуги. Під час воєнного стану введені додаткові виплати для військових, які перебувають на передовій або беруть участь у бойових діях. Так,\~Постановою Кабінету\~Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», визначено порядок та розміри грошового забезпечення, а постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», врегульовано питання деяких виплат військовослужбовцям та їх сім`ям під час воєнного стану. Додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена Постановою №168, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовців, виплата якої, з одного боку, має регулярний щомісячний характер, а, з іншого, - обмежена строком дії воєнного стану в Україні. Правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни. В даному\~випадку суд\~не ставить\~під сумнів\~результати внутрішнього\~аудіту,\~проведеного у\~військовій частині,\~яким встановлено\~факт переплати\~відповідачу грошових\~коштів у\~вигляді додаткової\~винагороди до\~грошового забезпечення за виконання бойових (спеціальних) завдань, доказів визнання висновків цього аудіту неправомірними, суду не надано. Також суд погоджується із доводами позивача про те, що відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок іншої особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, незалежно від того, чи було це результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.06.2018 у справі №212/3593/16-ц (провадження 61-60св17), від 20.03.2019 у справі №634/727/16-ц (провадження № 61-21749св18). Водночас, відповідно до постанови Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №320/2090/23, зміст внесених Постановою від 07.07.2022 № 793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168» змін до постанови КМУ 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість «30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця. Іншими словами, за висновком Верховного Суду, додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ 2022 р. №168 входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення). Натомість, відповідно до п.1 ч.1 ст.1215 Цивільного Кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. При цьому, правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). В даному випадку, доказів того, що відповідач вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав недостовірні дані під час нарахування та виплати йому позивачем спірної суми грошових коштів, суду не надано. За таких умов, правові підстави для задоволення позовну відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed