Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. \~ \~ \~ \~Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок [ADDRESS] України (колишня Комунарів) та належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Голуб Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №1425 За життя [PERSON] заповіту не складав, інших осіб, які б претендували на майно спадкодавця немає, а тому єдиним спадкоємцем першої черги є позивач [PERSON] . Чоловік позивачки [PERSON] , [INFO] був власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та постійно там проживав без реєстрації з 05.05.2000 року і по день смерті. Після смерті чоловіка позивачка звернулась до Вишгородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого державним нотаріусом була заведена спадкова справа №27/2025, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачці було відмовлено, про що державним нотаріусом Шило О.С. винесено постанову № 156/02-31 від 30.01.2025, у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання спадкодавця разом з позивачкою за однією адресою. Отже, оскільки позивачка постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала заяву про відмову від спадщини, то вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [INFO] [PERSON] . Враховуючи, що позивачка не може реалізувати свої спадкові права у досудовому (нотаріальному) порядку, сторона позивача прохала суд встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнати за позивачем право власності на вказане житлове приміщення. Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 25.02.2025 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 20.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Коломієць І.О. не з`явилися, представник позивача [PERSON] адвокат Коломієць І.О. до судового засідання надав суду клопотання про долучення доказів у справі, Експертного висновку №056/823-m від 23 травня 2025 року, який виданий Українським бюро лінгвістичних експертиз, та заяву, в якій уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, та проводити подальший розгляд справи за відсутності сторони позивача. У судове засідання представник відповідача Димерської селищної ради не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення шляхом доставлення судової повістки про виклик до суду в електронний кабінет Димерської селищної ради, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками з автоматизованої системи документообігу суду. До судового засідання від сторони відповідача Димерської селищної ради надходило клопотання (а.с. 93) про проведення судових засідань за відсутності сторони відповідача за наявними матеріалами справи. У судове засідання представник третьої особи Вишгородської державної нотаріальної контори не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення. До судового засідання від представника третьої особи надійшло клопотання про проведення судового розгляду за відсутності третьої особи (а.с.66). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, зважаючи на наявність клопотань сторін по справі про проведення судового розгляду за їх відсутності, а також враховуючи відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, вислухавши в судовому засіданні під час судового розгляду позивача та представника позивача, допитавши свідків по справі, дослідивши письмові докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини: і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. ст. 319-321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з частинами першою, другою та шостою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом (Постанова КЦС ВС від 26.04.2023 року у справі № 204/1052/20). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17. У постанові КЦС ВС від 01.07.2020 року у справі № 222/1109/17 було зроблено висновок, що при вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному частиною третьою статті 1268 ЦК України (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем. Під час судового розгляду у своїх поясненнях [PERSON] зазначила, що її чоловік [PERSON] народився [INFO] на території колишньої Азербайджанської РСР, у м. Баку. У 1993 році [PERSON] приїхав до України, та залишився на постійне проживання. 24 січня 1999 року вона та [PERSON] зареєстрували шлюб, та стали проживати однією родиною, та жили разом до самої смерті чоловіка [PERSON] . Спочатку вони жили в [ADDRESS] , де її чоловік [PERSON] був офіційно зареєстрований. Згодом, у 2000 році вони продали житло у м. Києві та 21 квітня 2000 року придбали житловий будинок з надвірними будівлями у [ADDRESS] , куди переїхали разом з чоловіком. Власником будинку є її чоловік [PERSON] , хоча реєстрації у [ADDRESS] останній не мав, та проживав за вказаною адресою по день смерті без офіційної реєстрації. Вона ж, 11.12.2001 року зареєструвала місце проживання за новою адресою - [ADDRESS] . Її чоловік [PERSON] після переїзду дуже хворів, внаслідок чого у 2006 році йому ампутували обидві нижні кінцівки. Вона постійно проживала за вказаною адресою разом з чоловіком, піклувалась про нього, та доглядала його до самої смерті. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] заповіту не склав, інших спадкоємців, які б бажали прийняти спадщину не має. У січні 2025 році [PERSON] вирішила оформити документи на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з чим звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивувавши це тим, що [PERSON] пропустила строк подання заяви про прийняття спадщини і при цьому не надала докази постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті. Оскільки [PERSON] на момент смерті чоловіка [PERSON] постійно проживала разом з ним за однією адресою, заповіт [PERSON] не складав, інших осіб, які б претендували на майно спадкодавця немає, то позивач [PERSON] прохала суд встановити факт постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] та визнати за нею у порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] право власності на вищезазначений житловий будинок з надвірними спорудами. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , суду показала, що вона з 2000 року і по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] зазначила, що вона особисто знайома з позивачем [PERSON] та знала її чоловіка [PERSON] , який помер у березні 2019 року, оскільки вони є сусідами. Родина [PERSON] , а саме [PERSON] та [PERSON] , з 2000 року постійно проживала у [ADDRESS] , у двох. Їх родини постійно між собою підтримували дружні сусідські відносини. [PERSON] підтвердила, що [PERSON] постійно проживав у належному йому будинку за зазначеною адресою до самої смерті разом з позивачем, інших членів родини не було. Оскільки [PERSON] хворів, у нього було ампутовано обидві ноги, то позивач [PERSON] постійно за ним доглядала, піклувалась про нього. Після смерті [PERSON] , позивач продовжує проживати у зазначеному будинку сама. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , суду показала, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] та є сусідкою родини [PERSON] . Вона особисто була знайома з [PERSON] , та знає [PERSON] , підтримувала з ними дружні стосунки, часто заходила до них у гості. Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] , з 2000 року постійно проживали разом, однією родиною за адресою [ADDRESS] , вели спільне господарство. Окрім них, у зазначеному будинку більше ніхто не проживав. [PERSON] хворів, у нього було ампутовано обидві ноги і до його смерті у березні 2019 року, за ним доглядала його дружина [PERSON] . Інших членів родини не було. В судовому засіданні судом були досліджені наступні докази та встановлені відповідні обставини. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.07.1967 року (а.с.12) судом встановлено, що « [PERSON] » (рос. мов.) народився [INFO] у м. Баку Азербайджанської РСР. Відповідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24.01.1999 року (а.с. 13) судом встановлено, що 24.01.1999 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 75. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.03.2019 року (а.с. 15) судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , у віці 67 років, про що Виконавчим комітетом Руднє-Димерської сільської ради Вишгородського району Київської області складено відповідний актовий запис № 3. З експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз від 23.05.2025 № 056/823-m, зробленого за результатом дослідження розбіжностей в написанні імені [PERSON] в офіційних документах, слідує, що розбіжності в написанні імені [PERSON] в документах виникли в наслідок фіксації в офіційних документах розмовного особового імені [PERSON] / рос. ВЛАДИМИР ВЛАДІМІР і зумовлені впливом російської ономастичної традиції, отже особові імена [PERSON] (свідоцтво про смерть, договір купівлі-продажу, запис [PERSON] ) та [PERSON] (свідоцтво про одруження, запис [PERSON] ), а також рос. [PERSON] (свідоцтво про народження, запис російською мовою [PERSON] ) попри розбіжності написання імені в офіційних документах [PERSON] , наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичними. Нормативний запис особового імені українською мовою [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] була дружиною [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . З Договору купівлі-продажу АВК №583652 (а.с.27), посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Голуб Л.А. від 21.04.2000 року, зареєстрованого в реєстрі №1425, судом встановлено, що за життя [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно Довідки на нерухоме майно №123 від 29.01.2025 КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» (а.с.26) вбачається, що право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), який знаходиться за адресою [ADDRESS] станом на 31.12.2012р. зареєстровано у книзі №19 під №14 за [PERSON] . З довідок, виданих виконавчим комітетом Димерської ОТГ Вишгородського району Київської області від 17.08.2019 №02-23/258 (а.с.18), від 25.10.2022 №289/16-24 (а.с.19), від 24.10.2023 №270/16-24 (а.с.20), від 21.01.2025 р. №07/19-23 (а.с. 21) судом встановлено, що [PERSON] був власником будинку [ADDRESS] і постійно проживав у вказаному будинку без реєстрації з 05.05.2000 року по день смерті (А/з №3 від 21.03.2019 року) разом з дружиною [PERSON] , [INFO] , та вів з нею спільне господарство. З копії\~медичної \~картки [PERSON] ,\~яка була\~заведена 10.07.2006\~року у\~Димерський районній\~лікарні,\~судом встановлено,\~що адреса\~місця проживання\~ [PERSON] \~зазначена [ADDRESS] . З довідки №66 Виконавчого комітету Руднє Димерської сільської ради від 25.02.2002 року наданої [PERSON] , заяви анкети до відділу ПР та МРГУ МВС України в Київській області щодо постійного місце проживання [PERSON] від 14.03.2002 року, заяви до виконавчого комітету Руднє Димерської сільської ради [PERSON] від 14 січня 2000 року (форма №15) щодо реєстрації за адресою с. Рудня Димерська Вишгородського району Київської області, заяви [PERSON] на ім`я начальника Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області підполковнику [PERSON] від 18.03.2002 року щодо реєстрації паспорту для проживання в Україні, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був громадянином республіки Вірменія, до 18.03.2002 року мав зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання на території України ( [ADDRESS] ), з 2002 році займався збором документів, щодо продовження дозволу на постійне місце проживання на території України, та прохав зареєструвати його в будинку, за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим в довідці №66 від 25.02.2002 року, що видана Виконавчим комітетом Руднє-Димерської сільської ради Вишгородського району Київської області місце проживання [PERSON] зазначено: [ADDRESS] , де також зареєстрована дружина [PERSON] , [INFO] . З витягу з реєстру Димерської територіальної громади від 30.01.2025 року (а.с.11) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 05.12.2001 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З Рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області прийнятому на 18 сесії 8 засідання VIII скликання (а.с. 28-30) судом встановлено, що [ADDRESS] перейменована на вулицю Героїв України. За результатами дослідження копії спадкової справи № 27/2025, заведеної до майна померлого [PERSON] (а.с. 68-87), судом встановлено, що за життя [PERSON] заповітів не складав, спадкових договорів не укладав, інші спадкоємці за законом, крім позивача [PERSON] , відсутні. У склад спадщини [PERSON] входить житловий будинок [ADDRESS] . З Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії Вишгородської Державної нотаріальної контори від 30.01.2025 року №156/02-31, складеної державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Шило О.С., (а.с. 85) судом встановлено, що [PERSON] позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права у нотаріальному порядку у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю доказів її постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті. Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року - необґрунтованою є практика місцевих судів щодо визнання поважності причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини фактичним користуванням і володінням майном спадкодавця або ж проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього свідчить про прийняття спадкоємцем спадщини та виключає необхідність встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. За результатами повного, всебічного дослідження доказів по справі, суд вважає доведеним, що [INFO] внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшов належний йому за життя на праві приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] селі Рудня-Димерська, Вишгородського району, Київської області. За життя [PERSON] заповіту складено не було, у зв`язку з чим спадкування здійснювалося за законом. Єдиним спадкоємцем першої черги у порядку спадкування за законом є дружина померлого позивач [PERSON] . На момент смерті [PERSON] за однією адресою з ним постійно проживала його дружина [PERSON] . Будь-яких інших спадкоємців, які б зверталися з заявою про прийняття спадщини та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, немає. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що єдиним спадкоємцем першої черги у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є [PERSON] яка прийняла спадщину відповідно до приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Однак належним чином реалізувати свої спадкові справа у нотаріальному порядку [PERSON] позбавлена можливості, у зв`язку з чим є потреба в судовому захисті її прав. На підставі вкладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи відсутність клопотань про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність залишення понесених судових витрат за сторонами справи. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved