Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

03 грудня 2024 року представник позивача адвокат Менько Д.Д., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Управління економічного розвитку Роменської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області про передачу квартири за адресою: [ADDRESS] у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , видане 24.04.2007 органом приватизації виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію від 22.04.2009. Позов обґрунтовано тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 04.04.2023 року позивач [PERSON] набула у власність квартиру під номером [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27,7 кв.м., загальною площею 27,7 кв.м. Спільно з позивачкою [PERSON] у зазначеній квартирі проживають її чоловік [PERSON] , її малолітній син [PERSON] , [INFO] , та малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 24.04.2007 органом приватизації виконкому Роменської міської ради, на праві спільної часткової власності по 1/3 кожному, належить квартира під номером [ADDRESS] . Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 22.04.2009 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 24.04.2007 органом приватизації виконкому Роменської міської ради, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію від 22.04.2009. Перед придбанням квартири номер [ADDRESS] позивачці було відомо, що будинок, у якому розташована придбана квартира, мав статус гуртожитку для одинаків, а у 2006 році гуртожитку надано статус житлового будинку,. Також їй було відомо, що після надання гуртожитку статусу житлового будинку у загальному користуванні мешканців будинку залишись місця загального користування, до яких відносились душові кімнати, туалети кімнати з вмивальниками. Однак, після придбання квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] повідомив позивачку, що вона та її чоловік і двоє неповнолітніх дітей не мають права користуватись душовою кімнатою та окремим туалетом, що знаходяться в приміщенні загального користування, оскільки вони є його приватною власністю. В подальшому, коли під час гостювання у позивачки її сестра зайшла до туалету в приміщенні загального користування, про власність на який посилався відповідач [PERSON] , то останній, виявивши це, влаштував скандал. З огляду на зазначене, позивачка намагалась віднайти порозуміння з відповідачем [PERSON] щодо користування душовою кімнатою, адже іншої можливість помитись у неї та членів її сім`ї за місцем проживання немає, проте відповідач [PERSON] проти цього категорично заперечив. З огляду на зазначені обставини позивачка звернулась до Роменської міської ради із скаргою щодо недопуску її сусідом до користування місцями загального користування у будинку [ADDRESS] . Листом заступника Роменського міського голови від 28.02.2024 позивачку повідомлено, що вказане у зверненні питання було розглянуто на засіданні міжвідомчої комісії при виконавчому комітеті Роменської міської ради 19 січня 2024 року, за результатами візуального обстеження складено акт міжвідомчої комісії при виконавчому комітеті Роменської міської ради від 19 січня 2024 № 2408, відповідно до якого виїздом на місце було встановлено, що заявниця проживає в квартирі, яка складається з двох житлових кімнат, санвузол в квартирі відсутній, зі слів заявниці, мешканці квартир користуються санвузлом, який знаходиться далі по коридору, заявниця проживає у вищевказаному житловому будинку та є власницею квартири [ADDRESS] , житловий будинок раніше був гуртожитком коридорного типу і до переведення гуртожитку в житловий будинок спірна душова кімната і туалет були місцями зального користування, оскільки питання стосується приватизації спільної власності в багатоквартирному будинку (раніше гуртожитку) комісія рекомендує громадянці [PERSON] звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою суду від 18 грудня 2024 року по справі було відкрито провадження, за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. 20 січня 2025 року до суду від представника відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість їх та безпідставність. Ухвалою суду від 20 січня 2025 року по справі закрито підготовче провадження, призначити справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року постановлено повернутися на стадію підготовчого провадження у справі. Ухвалою суду від 28 березня 2025 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Управління економічного розвитку Роменської міської ради. Ухвалою суду від 18 квітня 2025 року по справі закрито підготовче провадження, призначити справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, пояснили обставини, викладені в позові, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представники Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Управління економічного розвитку Роменської міської ради в судове засідання не з`явились, проте належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04.04.2023 року [PERSON] набула у власність квартиру під номером [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27,7 кв.м., загальною площею 27,7 кв.м. У зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 02.12.2024. Рішенням четвертої сесії Роменської міської ради п`ятого скликання від 17.10.06 «Про надання гуртожиткам для одинаків по [ADDRESS] , [ADDRESS] статусу будинків для проживання малих сімей» із змінами, внесеними рішенням п`ятої сесії Роменської міської ради п`ятого скликання від 30.11.2006 року «Про внесення змін до рішення четвертої сесії міської ради п`ятого скликання від 17.10.06» гуртожитку для одинаків по [ADDRESS] надано статус житлового будинку. Відповідно до довідки КП «Роменське МБТІ» РМР № 485 від 29.04.2024 згідно з архівною інвентарною справою станом на 01.01.2013 р. двокімнатна квартира [ADDRESS] - рішення двадцятої сесії п`ятого скликання Роменської міської ради від 27.05.2008р. про перейменування вулиць) в м. Ромни загальною площею 27,7 м кв., жилою площею 27,7 м кв. зареєстрована в реєстровій книзі № 103, номер запису 1023, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 18481980 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Черненко О.П. 24.12.2009 року, реєстр.№2016. До цього квартира була зареєстрована на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації виконкому міської ради 15.ОЗ.2007р. за наступними власниками: [PERSON] -1/3 ч.; - [PERSON] - 1/3 ч.; - [PERSON] - 1/3 ч. Згідно розпорядження Органу приватизації Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області № 6538 від 24.04.2007 [PERSON] передано квартиру за адресою: [ADDRESS] , в приватну спільну (суміжну або часткову) власність. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 24.04.2007 органом приватизації виконкому Роменської міської ради, на праві спільної часткової власності по 1/3 кожному, належить квартира під номером [ADDRESS] . Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 22.04.2009 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 24.04.2007 органом приватизації виконкому Роменської міської ради, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію від 22.04.2009. Відповідно до довідки КП «Роменське МБТІ» РМР № 8 від 17.01.2025 згідно з архівною інвентарною справою станом на 01.01.2013 р. трикімнатна квартира [ADDRESS] - рішення двадцятої сесії п`ятого скликання Роменської міської ради від 27.05.2008р. про перейменування вулиць) в м. Ромни Сумської обл. загальною площею 51,9 м.кв., жилою площею 41,3 м.кв., зареєстрована в реєстровій книзі №97, номер запису 1023, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 27102894 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації виконкому міської ради 24.04.2007 р. за наступними власниками: [PERSON] 1/3 ч., [PERSON] 1/3 ч., [PERSON] 1/3 ч. З акту міжвідомчої комісії при виконавчому комітеті Роменської міської ради від 19 січня 2024 № 2408 вбачається, що виїздом на місце було встановлено, що заявниця проживає в квартирі, яка складається з двох житлових кімнат. Санвузол в квартирі відсутній. Зі слів заявниці, мешканці квартир користуються санвузлом, який знаходиться далі по коридору. Заявниця проживає у вищевказаному житловому будинку та є власницею квартири [ADDRESS] . Житловий будинок раніше був гуртожитком коридорного типу і до переведення гуртожитку в житловий будинок спірна душова кімната і туалет були місцями зального користування. Мешканцем будинку сусідом заявниці, з яким у неї виник спір, комісії були надані для огляду правовстановлюючі документи на його квартиру, з яких вбачається, що дійсно спірні душова кімната та туалет перебувають у його приватній власності. Тобто, при переведенні гуртожитку у житловий будинок, власник квартири [PERSON] ... зміг приватизувати і деякі приміщення, які раніше перебували в загальному користуванні. Оскільки питання стосується приватизації спільної власності в багатоквартирному будинку (раніше гуртожитку) комісія рекомендує громадянці [PERSON] звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав. Відповідно до довідки КП «Роменське МБТІ» РМР № 8 від 02.06.2025 первинна інвентаризація за адресою: [ADDRESS] , в статусі квартири проводилась безпосередньо під час приватизації на підставі довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, виданої ПП «Марс», а саме: коридор 7,1 м.кв., житлова кімната 18,0 м.кв., житлова кімната 11,6 м.кв., житлова кімната 11,7 м.кв., душ 1.1 м.кв., вбиральня 0,7 м.кв., еркер 1,1 м.кв., балкон 0,6 м.кв., загальна площа 51,9 м.кв., житлова 41,3 м.кв. Виходячи з наведеного, це була єдина інвентаризація за даною квартирою. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб може бути способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України). Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)). У частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зазначено, що: «відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснила, що вона була власницею квартири номер [ADDRESS] . Питання щодо відведення приміщення туалету та душу, що нині належить відповідачам, ще ставилось до приватизації, як працював завод АТС. Це було приміщення загального користування, там був мотлох, мешканці поверху будинку на той час збирались, провели збори і вирішили передати вказане приміщення відповідачам, приїздила комісія, все вимірювала, всі мешканці писали згоду, сварок з цього приводу не було. Відповідач [PERSON] за власний рахунок зробив там туалет та душ. Був на першому поверсі ще інший туалет та душ загального користування, у підвальному приміщенні також був. Судом встановлено, що до приватизації спірного приміщення в складі квартири відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , мешканці будинку за адресою: [ADDRESS] , в праві були заявити негаторний позов про усунення перешкод у користуванні таким приміщенням (шляхом повернення його у загальне користування, демонтажу перегородки). Після приватизації, враховуючи заволодіння у такий спосіб майном (принцип «реєстраційного володіння майном»), порушене право власності підлягає захисту виключно шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Проте мешканці квартир фактично не пред`явили ані віндикаційного позову про витребування частини приміщення, ані негаторного позову про усунення перешкод у користуванні приміщенням. Доводи сторони позивача щодо не отримання згоди співвласників та (або) балансоутримувача на проведення реконструкції та зайняття частини приміщень загального користування відповідачами спростовуються показами свідка по справі. Позивач придбала квартиру 04 квітня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу. Визнання незаконними рішень та скасування правовстановлюючого документу на приміщення не є ефективним для відновлення права власності позивача, а також не поверне приміщення у їх користування. Відтак обраний позивачем спосіб захисту не можна визначити ефективний та належним, що є самостійною підставою для відмови в позові. Окрім того, на переконання суду, у даній справі підлягає з`ясуванню "справедливий баланс" між загальним інтересом співвласників будинку та вимогами захисту основоположних прав відповідачів (право власності, право на житло). Із 2007 року не зафіксовано жодної скарги щодо усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням, не встановлено будь-яких труднощів щодо обслуговування квартир. Не вказано на наявність будь-яких перешкод чи незручностей для співвласників, а також на порушень технічних вимог та правил також у позові. На переконання суду неможливість розпорядження допоміжними приміщеннями пов`язана із їх необхідністю для обслуговування будинку. Як вказано вище, приєднання спірної частини приміщення не впливає на експлуатацію комунікацій будинку, а відтак не створює жодних перешкод для власників квартир у ньому. За вказаних обставин не можна визначити як таке, що переслідує "суспільний інтерес" та є пропорційним визначеним цілям. Із наведених обставин, позбавлення відповідачів права власності на житло після спливу більш ніж 15 років відкритого користування ним, не можна визначити як справедливе, добросовісне та розумне, при цьому, надання у одноосібне користування двох допоміжних приміщень, подальший їх ремонт та приватизація допоміжних приміщень будинку, які належали на праві спільної сумісної власності співвласникам будинку, за їх згодою здійснено було, оскільки інші співмешканці гуртожитку не бажали нести витрати по оплаті утримання спірних допоміжних приміщень і надали згоду на їх приватизацію відповідачами. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Застосування вказаних висновків ЄСПЛ неодноразово наводилося у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема у справах №214/6174/15-ц, №447/455/17. За вказаних обставин, оцінивши кожен доказ повно та всебічно, суд приходить до висновку, що вказаний позов не підлягає до задоволення у зв`язку із його безпідставністю.

Outcome: dismissed