Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

короткий виклад обставин справи. 11.06.2024 [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно дитини [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 05.04.2021 розірвано. За час подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільна дитини проживає з матір`ю й знаходиться на повному її утриманні. Відповідач з серпня 2020 року проживає окремо, участі у вихованні сина не бере, матеріальної допомоги на його утримання не надає, однак є здоровим, працездатним, а інших утриманців немає. У зв`язку із відсутністю добровільної згоди між сторонами щодо порядку й розміру визначення витрат на утримання дитини, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. Крім того, [PERSON] після народження сина самоусунувся від виконання батьківських обов`язків стосовно дитини, фактично припинив будь-яке спілкування з сином, не бере участі у його вихованні, утриманні, не надає матеріальної допомоги, не забезпечує одягом, харчуванням, не цікавить станом його здоров`я, особистим розвитком, навчанням, не спілкується з дитиною й не підтримує жодним чином. Батько жодного разу не відвідав заклад дошкільної освіти, де навчається [PERSON] , не приїжджав на його день народження. [PERSON] звернулася із заявою до служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Тож позивач вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав задля захисту інтересів дитини є доцільним та необхідним. 23.07.2024 [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Пацула В. О., звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні й визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею. В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що після розірвання шлюбу батьків [PERSON] залишився проживати в селищі Козова , а його батько [PERSON] переїхав до селища Микулинці . З того часу батько дитини та родичі з його сторони систематично з ним спілкувалися, відвідували дитину за місцем його постійного проживання, за згодою забирали [PERSON] до селища Микулинці, де створені усі необхідні умови для зростання та розвиту дитини. У лютому 2022 року [PERSON] виїхав до Республіки Польща на роботу, однак продовжував спілкуватися з сином, допомагав матеріально. У зв`язку з введенням на території України воєнного стану, [PERSON] з сином [PERSON] та його прабабусею [PERSON] проживали у [PERSON] та його матері у місті Згеж, Польща. Згодом повернулися до України. Мати дитини через три дні знову виїхала до Польщі, а [PERSON] до кінця червня 2022 року проживав у селищі Микулинці разом із прабабусею у її квартирі. Зазначає, що твердження позивача за первісним позовом є неправдивими. Батько з часу народження дитини і до січня 2024 року брав активну участь у житті сина, його виховував, спілкувався з останнім, забезпечував усім необхідним, відвідував, а також забирав до свого місця проживання. Крім того, [PERSON] щомісяця сплачує аліменти в розмірі 1 800 грн - 2 500 грн на утримання сина (перекази на банківську картку [PERSON] здійснював його дядько - [PERSON] ). Однак відвідувати дитину у садочку батько не має змоги, оскільки на даний час перебуває за межами території України. Після розлучення усі побачення батька з сином відбувалися за попереднім погодженням із [PERSON] , а йому було заборонено бачитися з дитиною без дозволу матері. Згодом [PERSON] запропонував [PERSON] визначити графік побачень з сином, на що остання емоційно відреагувала, сказавши що лише вона буде визначати кому, за яких умов й коли бачитися з дитиною. Стверджує, що у нього не було жодної думки про те, щоб залишити дитину без батьківської уваги та піклування. [PERSON] фінансово забезпечений, має офіційну роботу і місце проживання, а тому хоче і має змогу виховувати, спілкуватися з сином, зокрема, і за межами території України у Польщі. Ним раніше надавалася нотаріальна згода на перетин кордону України [PERSON] у супроводі матері, прабабусі. З січня 2024 року [PERSON] створює перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином та його вихованні. Відповідач за зустрічним позовом не відповідає на телефонні дзвінки, а оскільки [PERSON] чотири роки і він не має у користуванні мобільного телефону, іншої можливості поспілкуватися з сином у батька немає. У 2023-2024 роках малолітній [PERSON] декілька разів у супроводі [PERSON] або її матері [PERSON] виїжджали за межі території України. На прохання [PERSON] повідомити про час та місце, де можна було б зустрітися у Польці із сином [PERSON] , отримував відмову. У зв?язку з тим, [PERSON] просить усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначити спосіб участі у вихованні сина, спілкуванні з ним. При визначенні способу участі батька у вихованні дитини просить суд врахувати, що інших дітей у нього немає. Він зможе надати належний догляд дитині протягом відведеного часу у відсутності матері, спілкуючись з ним особисто. [PERSON] вважає, що створення перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] порушує не тільки його права як батька, а й суперечить інтересам самої дитини. 23.09.2024 [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Крамар В. П. подала до суду відзив на зустрічний позов, у якому підтримує заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі, а щодо задоволення зустрічним позовних вимог заперечує. Стверджує, що долучені до зустрічного позову документи не підтверджують факту спілкування батька з сином, його виховання чи фінансового утримання; [PERSON] не чинила та не чинить перешкод у побаченнях між батьком та сином; батько вправі бачитися та контактувати із дитиною, однак доказів повернення відповідача за первісним позовом до України останнім не надано; тож твердження [PERSON] про вчинення [PERSON] перешкод у побаченнях із сином не відповідають дійсності. Щодо участі та присутності матері під час побачень батька з її сином, враховуючи вік дитини, вважає прийнятним матері перебувати поряд з дитиною; батько не має досвіду самостійного виховання/спілкування з дитиною, адже тривалий час перебуває за кордоном; так як син малолітній, не в змозі повністю висловити свої потреби, а тому відсутність матері під час спілкування батька з дитиною буде суперечити інтересам останнього. Крім того, запропонований позивачем за зустрічним позовом графік побачень з дитиною призведе до порушення режиму дня дитини, яка відвідує заклад дошкільної освіти. Водночас позивачем не озвучено, чи має він намір повернутися до України для виконання встановленого графіку побачень. На переконання [PERSON] заявлені за зустрічним позовом вимоги щодо регулярності побачень із дитиною батько не зможе виконати, враховуючи його фізичну відсутність в Україні, а отже, такі вимоги не підлягають задоволенню. Також [PERSON] зауважує на наявність порушень норм матеріального та процесуального законодавства щодо правомірності надання переписки (знімків екрану) із особистого листування [PERSON] , її матері та родичів [PERSON] . Процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа № 951/439/24 передана 11.06.2024 судді Гриновець О. Б. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області Гриновець О. Б. від 17.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у справі. Ухвалою підготовчого засідання від 11.09.2024 прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву з первісною позовною заявою й об`єднано вимоги в одне провадження. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 12.02.2025 закрито підготовче провадження й справу призначено до судового розгляду по суті. Позиції сторін та їх представників в судовому засіданні. Представник [PERSON] - адвокат Крамар В. П. підтримав позовні вимоги й просив задовольнити такі в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог просить відмовити. Представник [PERSON] - адвокат Пацула В. О. заперечив щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , просив у таких відмовити в повному обсязі. Заявлені зустрічні позовні вимоги підтримав повністю. Представник служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області - Гладчук І. В. висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав підтримує в повному обсязі з підстав, викладених у такому. В судовому засіданні суд просив представника служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області - Гладчука І. В. надати письмовий висновок щодо участі батька у вихованні дитини, однак такий надано не було з причин відсутності позивача, відповідача й їх спільної дитини на території України. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги й заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Сторони у справі [PERSON] й [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.02.2020 /а. с. 178/. Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 05.04.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а. с. 30, 31/. Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 15.02.2024 та довідки про зареєстрованих у житловому будинку (приміщенні) осіб виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 148/3-16 від 21.02.2024 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] й [PERSON] /а. с. 180, 181, 23/. [PERSON] є здобувачем дошкільної освіти я/с «Сонечко» Козівської селищної ради з 24.05.2023; має достатній рівень знань з різних розділів навчальної програми, любить рухливі ігри, спортивні естафети, співати та танцювати; на заняттях активний, допитливий, завдання здебільшого виконує самостійно; основну участь у вихованні та навчанні дитини бере мама й бабуся, приводять його в дитячий садок, відвідують різноманітні заходи, які відбуваються в закладі; всі необхідні виплати з організаційних питань навчання та виховання дитини покривають мати та бабуся; батько дитини [PERSON] святкові ранки та різноманітні заходи закладу не відвідує; досягненнями та успіхами дитини останній не цікавиться; до вихователів групи чи дирекції закладу не звертався /а. с. 17, 18/. [PERSON] звернулася до служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області з заявою про надання висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] /а. с. 19, 20/. Із висновку органу опіки та піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 68 від 14.03.2024 видно, що виконавчий комітет Козівської селищної ради Тернопільської області вважає за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] /а. с. 21, 22/. До зустрічної позовної заяви долучено такі докази. Згідно з довідки про реєстрацію місця проживання особи № 1744 від 25.09.2019 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а. с. 63/. Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї за адресою: [ADDRESS] умови проживання добрі, у кімнатах зроблений євроремонт, облаштовані меблями й необхідною побутовою технікою. Дитина має окрему кімнату в якій створено належні умови для нормального розвитку й виховання. У кімнаті є велика кількість іграшок, дитячого одягу /а. с. 67/. Згідно з копіями квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» від 05.02.2024, 13.03.2024 [PERSON] в період з червня 2021 року по березень 2024 року надсилав кошти [PERSON] . Призначення платежу - утримання [PERSON] /а. с. 68-76/. До матеріалів справи стороною позивача за зустрічним позовом також долучено: фотографії, знімки екрану, заяви про згоду на виїзд дитини [PERSON] за кордон у супроводі його бабусі [PERSON] , CD-R диск з відеозаписами /а. с. 77-87, 93, 95, 100/. Свідок [PERSON] , яка є прабабою [PERSON] в судовому засіданні 04.03.2025 показала, що її внук [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який згодом було розірвано. [PERSON] завжди опікувався сином, брав участь у його вихованні, забирав дитину до свого дому; згодом батько виїхав за кордон, однак продовжував опікуватися сином, пересилав кошти на його утримання; у березні-квітні 2022 року вона разом із [PERSON] та правнуком [PERSON] навідували [PERSON] у Польщі, де батько проводив з дитиною час; згодом вони повернулися в Україну, а [PERSON] залишився за кордоном, тож спілкування з дитиною було лише через відеозв`язок; [PERSON] добровільно переказує кошти на утримання сина; купляє одяг в Польщі й пересилає для дитини; також свідку відомо, що [PERSON] хоче влаштувати своє життя за кордоном в Канаді й забрати з собою [PERSON] . Допитана в судовому засідання 29.04.2025 свідок [PERSON] надала наступні покази: знає [PERSON] ще зі шкільних років; його син [PERSON] приїжджав до нього на вихідних, а батько завжди підтримував зв`язок з сином. 29.04.2025 свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що його племінник [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого в них народився син [PERSON] ; після розлучення [PERSON] проживав в селищі Микулинці , працював на підприємстві; згодом поїхав за кордон на заробітки; з початку війни та після приїзду з-за кордону [PERSON] проживав в прабабусі в Микулинцях ; за це час вони подорожували й проводили час разом; [PERSON] надсилає з-за кордону кошти, а він переказує їх на карту [PERSON] на утримання сина [PERSON] ; батько не відмовляється від утримання дитини, бере особисту участь у його вихованні. Застосоване судом законодавство та висновки суду. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного із батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, виховання дитини повинно спрямовуватись на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, підготовку дитини до свідомого життя в суспільстві. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення даної норми закону дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 05.04.2021 розірвано. У шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу і по сьогодні син [PERSON] проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Із характеристики закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Сонечко» Козівської селищної ради [PERSON] є здобувачем дошкільної освіти. Батько дитини [PERSON] святкові ранки та різноманітні заходи закладу не відвідує, досягненнями та успіхами дитини останній не цікавиться, до вихователів групи чи дирекції закладу з приводу навчання сина не звертався. 14.03.2024 органом опіки та піклування Козівської селищної ради Тернопільської області надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] . Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 296/7848/16-ц, провадження № 61-43695 св 18 від 25.04.2019 досліджував питання практичного застосування відповідної правової норми стосовно позбавлення батьківських прав і прийшов до правового висновку: - ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. - більше того, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. У частині 6 ст. 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування Козівської селищної ради Тернопільської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , суд вважає його не достатньо вмотивованим та таким, що не містить обґрунтованих правових підстав позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, такий висновок жодним чином не обгрунтовує, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини, забезпечуватиме її гармонійний розвиток. При ухвалені даного рішення, суд також враховує, що позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом не встановлено під час розгляду цієї справи, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності й з погляду на що ця міра судом застосовується тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Суд вважає, що [PERSON] не несе жодної загрози життю, здоров`ю, моральному вихованню сина, вчинення ним негативного впливу на свою дитину чи такого ступеню бездіяльності, який якимось чином міг зашкодити інтересам сина. Зі слів свідків встановлено, що батько проводив з дитиною час за місцем свого проживання, купував йому подарунки, матеріально утримував. Із тексту висновку органу опіки та піклування видно, що батько заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Тож суд, розглядаючи цю справу, не встановив злісного ухилення батька [PERSON] від виконання його батьківських обов`язків стосовно сина [PERSON] . Позивачем за первісним позовом в судовому засіданні не доведено, що поведінка відповідача стосовно свого сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками й не надано суду достатніх доказів в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення батька по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] . Заразом суд бере до уваги малолітній вік дитини, відсутність у неї від матері інформації про батька, перебування як матері з дитиною, так і батька за межами України, що виключало повноцінне спілкування дитини з останнім, існуючі між батьками дитини неприязні відносини тощо. Суд вважає, що докази, надані суду позивачем [PERSON] не можуть бути тими достовірними й достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування при розгляді позовних вимог позивача. Тож на думку суду є недоцільним застосування до відповідача за первісним позовом такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ст. 164 СК України. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Так позбавлення батьківських прав батька, який не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратив інтересу до дитини, до участі у його вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з ним відносин не відповідатиме інтересам [PERSON] . Також суд вважає за необхідне попередити відповідача [PERSON] про необхідність зміни свого ставлення до виховання дитини. На думку суду, таке вирішення спору надасть можливість останньому усунути його негативні наслідки у взаємовідносинах з сином [PERSON] та буде дійсно сприяти захисту інтересів дитини. Суд під час вирішення спору щодо стягнення аліментів дійшов таких висновків. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 27 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Як визначено статтею 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом законодавства, аліменти є власністю дитини, а обов`язок суду полягає у першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України). Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналіз вказаних норм свідчить, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів. Як видно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у справі № 755/14148/18 не підтримав практику призначення аліментів у мінімальному розмірі і роз`яснив, що при ухваленні рішення про стягнення аліментів, суди мають керуватись інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. ВС визначив, що аліменти не обов`язково мають присуджуватись у мінімальному розмірі, передбаченому ст.182 СК України, а також встановив, що відповідач має довести свою неспроможність платити аліменти, встановлені судом. Також ВС дійшов висновку, що сам факт відсутності у одного з батьків можливості надавати певний розмір утримання своїй дитині не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при встановленні розміру аліментів. Така обставина не є підставою звільнення батьків від обов`язку по утриманню дитини. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі № 344/10971/16-ц. Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів у даній справі враховує що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, має дохід й зобов`язаний утримувати дитину у межах, необхідних для її зростання, виховання, повноцінного здоров`я, задовільного фізичного, духовного та морального розвитку. Батько дитини зобов`язаний брати участь в утримані своєї дитини до досягнення нею повноліття, не перекладаючи свої обов`язки на позивача чи інших осіб. Доказів, які б свідчили, що стан здоров`я та матеріальне становище відповідача не дозволяє утримувати свою дитину [PERSON] суду не надано. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що при ухваленні рішення, суд повинен дотримуватись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). У першу чергу суд виходить з найкращих інтересів дитини й необхідності створення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог в цій частині, а тому необхідно стягувати із [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. [PERSON] звернулася до суду з даним позовом 11.06.2024, тому суд присуджує стягнення аліментів з [PERSON] починаючи з вказаної дати і до досягнення дитиною повноліття. Також згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду із відповідним позовом в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України згідно з ч. 1 ст. 192 СК України. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні й визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею суд зазначає наступне. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з п. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, такі зустрічі не повинні носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Виховання та розвиток дітей є обов`язком батьків відповідно до ст. 150 СК України. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України). Отож законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Згідно з ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Із установлених судом вищевказаних обставин, факт звернення [PERSON] до суду із зустрічним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні й визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею, непогодження [PERSON] із запропонованим графіком спілкування батька з дитиною, беручи до уваги пояснення сторін, показання свідків в судовому засіданні, свідчить про те, що існують суперечки у сторін щодо участі батька у спілкуванні з дитиною й щодо її виховання. Так між сторонами по справі наявний конфлікт з приводу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] . У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Наявність конфлікту між сторонами та звернення [PERSON] до суду з таким позовом свідчить про те, що чиняться перешкоди з боку [PERSON] для спілкування батька з сином. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.10.2021 у справі № 522/2593/19. З урахуванням того, що ненадання [PERSON] згоди на спілкування, виховання [PERSON] з дитиною є порушенням його права на здійснення своїх особистих немайнових прав щодо дитини (права на особисте спілкування) суд вважає, що необхідним є усунути перешкоди позивачу за зустрічним позовом у спілкуванні, вихованні та визначити спосіб участі у такому. Відносини між сторонами напружені, в переважній більшості закінчуються словесними перепалками/конфліктами, а тому суд зазначає, що особисті конфлікти між позивачем і відповідачем не повинні порушувати інтереси дитини, визначивши спосіб участі батька у вихованні дитини, що не суперечить інтересам саме дитини. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із дитиною, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному його розвитку, судом не встановлено, відповідачем за зустрічним позовом не доведено й у матеріалах справи відсутні. В той же час [PERSON] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] , бажає підтримувати зв`язки і брати участь у його вихованні. А в судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом Пацула В. О. пояснив, що на теперішній час батько дитини не досяг домовленості з [PERSON] щодо його участь у вихованні, спілкуванні й побаченнях з сином [PERSON] та у своєму зустрічному позові запропонував свій графік такої участі, з чим мати не погоджується. Тому встановлюючи конкретний порядок побачень батька з сином, врахувавши вік дитини - п`ять років та чотири місяці, інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях норм чинного законодавства України, міжнародних договорах принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з своїм сином, суд дійшов висновку про можливість визначення порядку періодичних тимчасових побачень батька з дитиною. Право батька на спілкування з сином є його незаперечним правом, а спілкування малолітньої дитини з батьком, в тому числі з можливістю спільного проведення часу, відпочинку, дозвілля, тощо зміцнює їхні стосунки, формує світогляд дитини, відповідає інтересам дитини. Тож враховуючи фактичні обставини справи, з урахуванням найкращих інтересів дитини, з метою забезпечення її сімейним вихованням, можливістю духовного і фізичного розвитку та спільного спілкування з батьком, вік дитини, стан здоров`я, розпорядок дня і ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, суд вважає, що необхідно усунути перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] з боку матері [PERSON] шляхом визначення батькові дитини такого графіку побачень та зустрічей з сином: другий і четвертий тиждень місяця в четвер з 15:00 до 18:00 в присутності матері [PERSON] (перші три місяці встановленого графіку); другий і четвертий тиждень місяця в неділю з 15:00 до 19:00 в присутності матері [PERSON] (перші три місяці встановленого графіку). Після спливу трьох місяців з часу фактичних побачень батька з сином в присутності матері згідно з встановленим графіком, побачення відбуватимуться за цим же графіком без присутності матері. Також необхідно надати [PERSON] необмежене спілкування з сином [PERSON] особисто за допомогою телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку з урахуванням режиму дня дитини. Що стосується побачень батька з дитиною за участю матері, а не без неї, суд зазначає наступне. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач тривалий час не бачився із сином, враховуючи вік дитини, суд вважає, що інтересам дитини буде відповідати зустріч з батьком в присутності матері протягом початкового етапу побачень. Суд вважає, що постановлення рішення суду і надання можливості дитині залишитися на тривалий час наодинці із батьком без адаптаційного періоду може бути стресом для дитини чи негативно відобразитися на її здоров`ї, оскілки об`єктивно необхідний певний час для звикання дитини до батька, відновлення контакту між ними. Згодом побачення мають відбуватися за цим же графіком без присутності матері, оскільки [PERSON] як батько має право на самостійне спілкування з дитиною без присутності матері. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити, оскільки визначений способів спілкування з дитиною є достатнім та справедливим в частині духовного та фізичного розвитку, віку, стану здоров`я дитини, розпорядку дня, відносин між батьками, перебування їх за кордоном, водночас суд враховує, що батько також має право спілкуватися й виховувати дитину. Суд наголошує, що батьки дитини повинні вживати всіх можливих і залежних від них заходів для налагодження (відновлення) нормального позитивного спілкування і контакту дитини з обома батьками. У разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, станом її здоров`я, психоемоційного стану, жодна із сторін не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Як встановлено в судовому засіданні й не заперечується учасниками справи, станом на момент розгляду такої, [PERSON] разом з сином [PERSON] перебувають за межами України, батько [PERSON] також. Наведена обставина не може слугувати перешкодою для реалізації батьком своїх прав на спілкування з дитиною, однак, така обставина зумовлює необхідність визначення особливого порядку виконання судового рішення на період воєнного стану, запровадженого в Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Порядок виконання визначеного вище способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини необхідно відтермінувати на час воєнного стану в Україні й перебування дитини у цей період за кордоном. Так як війна в Україні триває, а дитина у цей період за кордоном необхідно зобов`язати [PERSON] організовувати спілкування сина [PERSON] з батьком [PERSON] в режимі відеозв`язку через мобільні телефони. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд звертає увагу на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож суд вважає за необхідне судовий збір покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial