Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

06.03.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди до ТОВ «Протект Сек`юриті», [PERSON] , [PERSON] , треті особи: ГУ держпраці у Київській області, ГУ ДПС у м. Києві. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що з 20.04.2015 року по 07.08.2019 року він працював директором ТОВ «Протект Сек`юриті». Звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Починаючи з листопада 2017 року заробітну плату почали виплачувати нерегулярно, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підтверджується випискою форми ОК-5. У день звільнення, виплати належних йому грошових коштів також не було. Він в усній формі звертався до засновників підприємства з проханням виплатити йому заробітну плату та інші належні при звільненні платежі, однак отримав відповідь, про те, що коштів немає. Також звертався письмово з цим же проханням листом до нового директора ТОВ «Протект Сек`юриті», який отримано 24.02.2020 року, однак також залишено без виконання. За його підрахунками заборгованість по заробітній платі становить 846 067, 69 грн., що складається з: 50 000, 00 грн. по заробітній платі, оскільки заробітну плату було зменшено без його згоди у квітні 2019 року на 10 000, 00 грн. та у травні 2019 року, червні 2019 року на 20 000, 00 грн. щомісяця; заробітна плата за липень 2019 року 46 185, 79 грн. (фактична заробітна плата 61 274, 40 грн. з відрахуванням авансу за липень); за серпень 2019 року 14 589, 14 грн. (розрахунок на дату звільнення); компенсація відпустки 54 466, 13 грн. (не використав 26 днів відпустки); вихідна допомога 367 646, 40 грн. (у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у розмірі не менше, ніж шестимісячний середній заробіток); за затримку розрахунку при звільненні 367 646, 40 грн. (середній заробіток за шість місяців затримки 07.08.2019 року по 07.02.2020 року). Також вважає, що роботодавцем у зв`язку з невиплатою заробітної плати завдано йому моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн. Просив стягнути з ТОВ «Проект Сек`юриті» на його користь невиплачену заробітну плату, компенсацію відпустки, вихідну допомогу та середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 07.08.2019 року по 07.02.2020 року без виключення сум на податки, збори та обов`язкові платежі у розмірі 846 067, 69 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. 02.07.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г., після усунення недоліків, постановлено ухвалу про відкриття провадження у праві за правилами загального позовного провадження, призначеного підготовче засідання. 02.07.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. 19.01.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. 20.01.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів. 19.04.2021 року до суду надійшла заява [PERSON] про те, що останній не визнає позовних вимог з тих підстав, що він не є засновником ТОВ «Проект Сек`юриті», будь-які зобов`язання у нього перед зазначеним товариством відсутні. Крім того, йому відомо, що [PERSON] займав посаду директора ТОВ «Проект Сек`юриті» з 20.04.2015 року до 07.08.2019 року, особисто керував підприємством, визначав та затверджував розмір заробітної плати всім співробітникам, в тому числі, собі, а також був особисто відповідальним за своєчасну виплату заробітної плати на підприємстві. До нього не надходило будь-якої інформації про те, що [PERSON] не виплачував заробітну плату працівниками і собі. При звільненні останній отримав всі належні йому виплати, компенсації з урахуванням податків відповідно до штатного розпису. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 13.01.2022 року до суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] , відповідно до змісту якого останній не визнав заявлені до нього позовні вимоги з тих підстав, що засновники не несуть відповідальності за діяльність підприємства. Крім того, позивачем не надано жодного доказу про існування перед ним заборгованості. Довідка форми ОК-5, навпаки, підтверджує, що [PERSON] отримував заробітну плату у період своєї роботи на посаді директора ТОВ «Проект Сек`юриті» вчасно та у повному обсязі. Просив відмовити у задоволенні позову повністю. 21.10.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 08.02.2023 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про призначення судового засідання в режимі відео конференції. 01.05.2024 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про призначення судового засідання в режимі відео конференції. У судовому засіданні сторони відсутні. Позивач у раніше поданих заявах до суду підтримав заявлені позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити. Відповідач ТОВ «Проект Сек`юриті», явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзиву на позов не подали, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] просили завершувати розгляд справи за їх відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Треті особи ГУ держпраці у Київській області, ГУ ДПС у м. Києві, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, письмових пояснень щодо позову або відзиву не подали, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Врахувавши думку сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.04.2015 року по 07.08.2019 року працював директором ТОВ «Протект Сек`юриті», що підтверджується записами в його трудовій книжці [NUMBER] (т. 1 а.с. 44-45). Звертаючись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, позивач зазначає, що починаючи з листопада 2017 року заробітну плату почали виплачувати нерегулярно, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підтверджується випискою форми ОК-5. У день звільнення, виплати належних йому грошових коштів також не було. За його підрахунками заборгованість по заробітній платі становить 846 067, 69 грн., що складається з: 50 000, 00 грн. по заробітній платі, оскільки заробітну плату було зменшено без його згоди у квітні 2019 року на 10 000, 00 грн. та у травні 2019 року, червні 2019 року на 20 000, 00 грн. щомісяця; заробітна плата за липень 2019 року 46 185, 79 грн. (фактична заробітна плата 61 274, 40 грн. з відрахуванням авансу за липень); за серпень 2019 року 14 589, 14 грн. (розрахунок на дату звільнення); компенсація відпустки 54 466, 13 грн. (не використав 26 днів відпустки); вихідна допомога 367 646, 40 грн. (у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у розмірі не менше, ніж шестимісячний середній заробіток); за затримку розрахунку при звільненні 367 646, 40 грн. (середній заробіток за шість місяців затримки 07.08.2019 року по 07.02.2020 року). Також вважає, що роботодавцем у зв`язку з невиплатою заробітної плати завдано йому моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн. [PERSON] в якості доказу невиплати йому заробітної плати надає суду довідку форми ОК-5. Разом з тим, як видно зі змісту витягу з Реєстру застрахованих осіб щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), що належить [PERSON] від 02.03.2020 року за період з листопада 2017 року по липень 2019 року, позивачеві щомісячно нараховувалась заробітна плата, про що свідчать дані про суму заробітку для нарахування пенсії. Однак, слід зазначити, що довідка ОК-5 містить дані щодо суми заробітку для обчислення пенсії, визначення страхового стажу, сплати страхових внесків. На підставі цієї довідки застрахована особа отримує інформацію щодо набутого страхового стажу та заробітної плати, яка буде врахована при призначенні пенсії. Тобто зі змісту цієї довідки неможливо з`ясувати, яка сума заробітної плати мала виплачуватися позивачеві. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 76, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 90 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ; ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. За правилами ст. ст. 94, 95 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами; мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства ; основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми ; мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата у 2017, 2018, 2019 роках, відповідно, становила: 3 200, 00 грн., 3 723, 00 грн., 4 173, 00 грн. Як видно зі змісту витягу з Реєстру застрахованих осіб щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), наданого суду позивачем, зазначена форма, навпаки, підтверджує, що порушення з боку відповідача стосовно своєчасності та гарантованого державою мінімуму виплати заробітної плати відсутня. Крім того, залучені позивачем до участі у справі у якості третіх осіб ГУ держпраці у Київській області, ГУ ДПС у м. Києві не надсилали суду будь-яких відомостей стосовно порушень виплати [PERSON] заробітної плати та інших належних при звільненні платежів. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач жодного разу особисто не з`явився в судові засідання на числені виклики суду, що позбавляє суд можливості з`ясувати яким чином [PERSON] проводив розрахунок заборгованості заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та якими документами підтверджуються зазначені суми боргу. Так, [PERSON] був директором ТОВ «Протект Сек`юриті». За правилами ч. ч. 1-4 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства ; до компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення) ; виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень ; виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Таким чином, суд має обґрунтовані підстави вважати, що у розпорядженні [PERSON] мали би бути документи, що підтверджують розмір його заробітної плати. Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, відповідно, позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Протект Сек`юриті» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, не підлягають задоволенню судом. Щодо позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , які, за твердженням позивача є засновниками ТОВ «Протект Сек`юриті», слід зазначити наступне. Правилами ч. 1 ст. 3 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, що товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном; учасники товариства зобов`язані: 1) дотримуватися статуту; 2) виконувати рішення загальних зборів учасників товариства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц та у постанові від 07.10.2020 року у справі № 705/3876/18). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 51 ЦПК України). Судом встановлено, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди до [PERSON], [PERSON] . Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відтак, судом встановлено, що позивачем заявлено позовні вимоги до неналежних відповідачів у справі, а саме до [PERSON], [PERSON] , оскільки останні, як засновники ТОВ «Протект Сек`юриті» не відповідають за зобов`язання товариства своїм майном, а відповідно, і не можуть бути відповідачами у цій справі. Європейський суд з прав людини, неодноразово вказував про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Європейський суд з прав людини також вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). З огляду на вище викладене, позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Протект Сек`юриті», [PERSON] , [PERSON] , треті особи: ГУ держпраці у Київській області, ГУ ДПС у м. Києві про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, не підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed