Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Бочкарь Роман Віталійович через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 30 листопада 2017 року, а саме 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 25 жовтня 2019 року по 07 вересня 2023 року в розмірі 592 (п`ятсот дев`яносто два) 72 доларів США. Позовна заява мотивована тим, що 30 листопада 2017 року позивач надала у позику відповідачу грошові кошту у сумі 5100 доларів США, з умовою їх повернення до 30 січня 2018 року. На підтвердження укладення договору позики відповідачем було власноручно написано розписку. Станом на день подачі позову кошти відповідач позивачу не повернула. У зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідача, позивач у березні 2019 році була змушена звернутися до суду для стягнення заборгованості в судовому порядку. Заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики у розмірі 5100 доларів США. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних за період з 31 жовтня 2018 року по 24 жовтня 2019 року у розмірі 264,50 доларів США Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення оскаржила відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 27 червня 2023 року Постановою Полтавського апеляційного суду заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року залишено без змін. Таким чином заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року у справі № 638/3233/19 набрало законної сили. Не зважаючи на те, що рішення суду набрало законної сили, відповідач свої зобов`язання за договором так і не виконала, рішення суду також на даний час не виконує. Відповідно до статтей 526, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється його належним виконанням. Таким чином, ухвалене заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року у справі № 638/3233/19 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року у справі № 638/3233/19 не виконано взагалі. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Прострочена сума заборгованості за основним зобов`язанням становить 5100,00 доларів США. Оскільки, з відповідача було стягнуто заборгованість за період з 31 жовтня 2018 року по 24 жовтня 2019 року, яка була вказана в заочному рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року у справі № 638/3233/19, то за період після 24 жовтня 2018 року по 07 вересня 2023 року, відповідно до вимог чинного законодавства, на непогашену заборгованість продовжують нараховуватися штрафні санкції. Відтак з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 592,72 долара США = 857,22 - 264,50 доларів США. Розрахунок здійснено з урахуванням раніше стягнутого за рішенням суду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2024 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Дзержинського районного суду м. Харкова Яковлевої В.М. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми відмовлено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2024 року у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми відмовлено. Заява позивачки про зобов`язання позивача та третю особу у справі № 638/3233/19 особисто надати пояснення не стосується обставин, які підлягають встановленню та не відносяться до предмета доказування у цій справі, ці особи були учасниками у іншій справі № 638/3233/19, а тому заява не підлягає розгляду. У судовому засіданні представник позивачки надав пояснення, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, в повному обсязі та просив їх задовольнити повністю. У судовому засіданні відповідачка надала пояснення, проти задоволення позовних вимог заперечувала, в їх задоволенні просила відмовити повністю. 15 березня 2024 року, 16 вересня 2024 року, 05 червня 2025 року, 11 червня 2025 року на адресу від [PERSON] надійшли заяви про відмову в задоволенні позовних вимог у справі № 638/11798/23 за їх необгрунтованістю та безпідставністю, в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування зазначила, що 04 липня 2020 рокунабув чинності Закон України від 16 червня 2020р. № 691-20 «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено п. 15, за змістом якого, у\~разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Окрім того, [PERSON] зазначила про те, що їй відомо, що судове засідання призначено на 11 червня 2025 року 16 год. 00 хв. У задоволенні позовних вимог просила відмовити. Отже, відповідачка особисто підтвердила той факт, що про дату, час та місце розгляду справи вона повідомлена. Відповідно до частини третьої статті 131\~ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. При цьому відповідачка причину неявки суду не повідомила, таким чином, суд вважає, що відповідачка не з`явилась у судове засідання без поважних причин, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена. З приводу правової природи заяви відповідачки про відмову в задоволенні позовних вимог у справі № 638/11798/23 за їх необґрунтованістю та безпідставністю, слід зазначити, що, відповідно до положень статті 174 ЦПК України, заявами по суті справи є: відзив на позовну заяву. Суд може дійти висновку, що заяви по суті справи це письмові заяви учасників справи у позовному провадженні, які відображають їхню правову позицію щодо предмета спору. Отже, відзив є першим процесуальним документом, що подається відповідачем, який не визнає позовні вимоги, або визнає їх частково для їх заперечення. Відзив це процесуальний документ, у якому відповідач викладає свої заперечення проти позову та їхні матеріально-правові й процесуально-правові підстави. Метою відзиву є викладення власного розуміння предмета позову та предмета доказування. Відповідачкою у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін. Відповідачка [PERSON] систематично подавала клопотання про відкладення судового засідання від 15 квітня 2024 року, 10 червня 2024 року, 04 липня 2024 року, 31 жовтня 2024 року, 06 лютого 2025 року. Більше того, суд звертає увагу, що неодноразові та систематичні клопотання відповідачки [PERSON] про відкладення судового засідання були судом задоволені та судове засідання перенесено задля дотримання прав відповідачки. Пунктами 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, суд, під час судового розгляду, керувався, насамперед, принципом поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом. Окрім того, слід зауважити, що Верховний Суд України Листом від 25.01.2006 № 1-5/45 визначив, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Критеріями оцінювання розумності строку розгляду справи, які є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних) є, зокрема, складність справи; поведінка заявника тощо. Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Таким чином, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, та рівність учасників справи, задля всебічного та повного судового розгляду, повністю сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених чинним законодавством, з метою встановлення належним чином всіх фактичних обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення, ухвалення законного та обгрунтованого рішення. З урахуванням тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідачки, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року позов задоволено Судом встановлено, що 30.11.2017 р між позивачем, [PERSON] , та відповідачем [PERSON] , було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 5100,00 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 30.01.2018 р., що підтверджується оригіналом розписки з підписом [PERSON] . Вирішуючи спір по суті та надаючи правову оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку, що наявність у позивача [PERSON] оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у борг, та волевиявлення відповідача у строк до 30.01.2018 р. повернути борг, так і невиконання останньою даного боргового зобов`язання. Надаючи аналіз змісту боргової розписки від 30 листопада 2017 року, суд першої інстанції вказав, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, їхні паспортні дані, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача [PERSON] про отримання вказаних коштів від [PERSON] із зобов`язанням їх повернути в обумовлений розпискою строк. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики у розмірі 5100 доларів США. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних за період з 31 жовтня 2018 року по 24 жовтня 2019 року в розмірі 264,50 доларів США. 27 червня 2023 року постановою Полтавського апеляційного суду заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року залишено без змін. Таким чином заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року у справі № 638/3233/19 набрало законної сили. Водночас, згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти. Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Стосовно позовних вимог про стягнення трьох процентів річних. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. За рішеннями вищих судів різних років можна зробити узагальнений висновок, що проценти за статтею 625 ЦК не відносяться ні до неустойки, ні до збитків, ні до інших видів відповідальності це самостійний платіж, скоріше схожий на плату за користування коштами, що утримуються боржником після настання строку платежу. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 доларів США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Аналогічний правовий висновок також викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі. […] суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Проте суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі № 757/14438/20 (провадження № 61-13627св21) зазначено, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 759/9443/17 (провадження № 61-11386св20) вказано, що «не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Розглядаючи позовні вимоги в цій частині суд враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, заочним рішенням Дзержинського (наразі Шевченківського) районного суду м. Харкова від 24\~жовтня 2019\~року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ), суму позики у розмірі 5 100,00 доларів США. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ), три проценти річних за період з 31.01.2018 р. по 24.10.2019 р. у розмірі 264,50 доларів США. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ), судові витрати в розмірі 3 166,98 грн. Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2023 року у відкритті касаційного провадження у цивільній справі № 638/3233/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення суми боргу, за касаційною [PERSON] на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 червня 2023 року, справа № 638/3233/19 відмовлено. Таким чином, рішення Дзержинського (наразі Шевченківського) районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року набрало законної сили. Як вбачається вказаним рішенням з [PERSON] стягнуто три проценти річних за період з 31 січня 2018 року по 24 жовтня 2019 року в розмірі 264,50 доларів США. У даному позові позивач просить стягнути з [PERSON] три проценти річних за період з 25 жовтня 2019 року по 07 вересня 2023 року. Згідно наведеного у позові розрахунку розмір трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 25 жовтня 2019 року по 07 вересня 2023 року становить 592, 72 доларів США. Розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році] Де:[Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] проценти річних; [Кількість днів] кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] кількість днів у календарному році. Період розрахунку: з 24 жовтня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 69 днів [Проценти] = 5 100,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 69 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 28,92 доларів США. Період розрахунку: з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 366 днів[Проценти] =\~5\~100,00 доларів США\~(сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) =\~153,00 доларів США. Період розрахунку: з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 365 днів [Проценти] = 5 100,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 153,00 грн. Період розрахунку: з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - 365 днів [Проценти] = 5 100,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) =153,00 доларів США. Період розрахунку: з 01 січня 2023 року по 07 вересня 2023 року - 250 днів [Проценти] =5 100,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 250 (кількість днів) / 365 (днів у році) =104,79 доларів США. Разом:1415 днів 592, 72 доларів США, 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Зроблений та наведений позивачем розрахунок відповідачкою [PERSON] жодними доказами не спростовано, контррозрахунку суду не надано. Разом із тим, розглядаючи даний спір, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 129 Конституції України закріплено, що до основних засад судочинства відноситься обов`язковість судового рішення. Права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора та така цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 та від 08 листопада 2019 року у справі №27/15672/16-ц. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №27/15672/16-ц). У зазначеній постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц Велика Палата\~Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №N910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі позивач звернувся з позовом через систему «Електронний суд» 07.09.2023. Рішення суду про стягнення заборгованості відповідачем не виконано, тому період за який має нараховуватися заборгованість складає останні 3 роки, які передували поданню даного позову. Водночас, суд також враховує, що Законом України №540-ІХ від 30 грудня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. У постанові від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020). Закон №540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови №211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 27/55(914/4078/21). Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Згідно із законом від 30.03.2020 №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п.12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. ст.257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У п.12 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції закону №540-IX перелічені всі статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Постановою КМУ від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 « установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Кабінет Міністрів України постановою від 25.04.2023 р. № 383 вніс зміни, зокрема, до Постанови КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30.06.2023 р. Таким чином, позовна давність для пред`явлення позову по даній справі не сплила, її перебіг зупинений до кінця дії карантину. Перебіг позовної давності щодо позовних вимог продовжується на строк дії карантину. Також, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму «інфляційних втрат» як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вже зазначено вище, у даній справі позивач звернувся через систему «Електронний суд» з позовом 07.09.2023. Рішення суду про стягнення заборгованості відповідачем не виконано, тому період за який має нараховуватися заборгованість складає останні 3 роки, які передували поданню даного позову. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних пололжень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється\~від відповідальності,\~визначеної статтею\~625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до\~висновку Касаційного\~цивільного суду\~Верховного Суду,\~викладеного у\~постанові від\~31\~січня 2024\~у справі\~№ 183/7850/22,\~тлумачення пункту\~18\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України\~свідчить,\~що законодавець\~передбачив особливості\~у регулюванні\~наслідків прострочення\~виконання (невиконання,\~часткового виконання)\~певних грошових\~зобов`язань\~і така\~особливість проявляється:\~-\~в періоді\~існування особливих\~правових наслідків,\~яким є\~період дії\~в Україні\~воєнного,\~надзвичайного стану\~та у\~тридцятиденний строк\~після його\~припинення або\~скасування;\~-\~в договорах,\~на які\~поширюються специфічні\~правові наслідки,\~зокрема,\~договір позики,\~кредитний договір,\~і в\~тому числі\~договір про\~споживчий кредит;\~-\~у встановленні\~спеціальних правових\~наслідків прострочення\~виконання (невиконання,\~часткового виконання).\~Такі наслідки\~полягають в\~тому,\~що позичальник\~звільняється від\~відповідальності,\~визначеної частиною\~2\~статті 625\~ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан з 05.00 год 24.02.2022 року і його дія продовжена. Тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки в користь позивачки 3 % річних за договором позики від 30.11.2017 року за період з 24.02.2022 року по 07.09.2023 року задоволенню не підлягають. Вираховування 3 % річних здійснюється за формулою: сума боргу х 3% річних / 100% х кількість днів / кількість днів у році. При розрахунку 3% річних у межах заявлених позовних вимог за період з 07.09.2020 по 23.02.2022, суд виходить із такого розрахунку. 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 5 100 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, з 07 вересня 2020 року до 23 лютого 2022 року, що становить 145 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 5 100,00 доларів США х 535 днів х 3 : 100 : 365 = 224,26 доларів США. Отже, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, в межах заявлених позовних вимог, даючи оцінку вищезазначеним доказам, у їх сукупності, у зв`язку з порушенням відповідачкою грошового зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за період\~з 07.09.2020\~по 23.02.2022, до початку введення в дію воєнного стану в Україні. Зважаючи на викладене вище, встановлені судом фактичні обставини, позивач звертаючись до суду, з вимогою про стягнення на його користь з відповідача 3,0 % річних не врахував положення Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб (в подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, та діє на час ухвалення рішення по даній цивільній справі) та п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому з відповідача на користь позивача за невиконання грошового зобов`язання за договором позики підлягає стягненню 3,0 % річних, за період часу з 07 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно в розмірі 224,26 доларів США. Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 07 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Згідно з частинами 3, 8 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та доведеним. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2ст. 137 ЦПК України). Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати документально підтверджено квитанцією № 107949022 від 06 вересня 2023 року про сплату судового збору в розмірі 1073, 60 грн. Відповідно до ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, пропорційно розміру задоволених вимог (21674, 94 грн- 100%, 8200, 87 грн Х%, Х=8200,87*100 / 21674,94 грн = 0,37. Позовні вимоги задоволено на 37%) у розмірі 406,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial