Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду міста Житомира з позовом до відповідача\~\~ [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем та в них народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що діти зареєстровані та проживають разом з нею. Наразі діти досягли повноліття, однак продовжують навчатись, не працюють, не мають самостійного доходу, а тому потребують матеріальної допомоги батьків. Син [PERSON] навчається на другому курсі Інституту інноваційної освіти Київського національного університету будівництва і архітектури, форма навчання денна, період навчання: з 30 вересня 2023 року по 30 червня 2026 року. Дочка [PERSON] є студенткою першого курсу денної форми навчання економічного відділення відокремленого структурного підрозділу Ірпінський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України, період навчання: з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2026 року. Також позивач зазначає, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання повнолітніх дітей, оскільки працює бригадиром колії в АТ «Укрзалідниця». На підставі наведеного позивач просить стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу платника аліментів, починаючи з дати звернення до суду з цим позовом та до припинення навчання дітей. Ухвалою судді від 14 лютого 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 18 квітня 2025 року від представника відповідача адвоката Полонської Л. М. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що [PERSON] не є належним позивачем у цій справі, оскільки надані до позову довідки про місце реєстрації повнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не можуть підтвердити місце проживання дітей за відповідною адресою, адже форма довідки як додаток 13 до Правил реєстрації місця проживання втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 265 від 07 лютого 2022 року. Інших доказів спільного проживання позивача разом з повнолітніми дітьми в справі немає. Відповідач визнає, що його повнолітні діти навчаються у відповідних закладах вищої освіти, однак позивач не надала доказів їхньої потреби в матеріальній допомозі батьків у зв`язку з навчанням та відсутність у них самостійного заробітку. Також позивач не підтвердила доказами які саме вона несе витрати у зв`язку з навчанням повнолітніх сина та дочки. Вищевказані аргументи, на думку представника відповідача, у своїй сукупності свідчать про відсутність юридичних фактів як підстав для застосування положень ст. 199 Сімейного кодексу України, в зв`язку з чим позов не підлягає до задоволення. 06 травня 2025 року від представника відповідача адвоката Полонської Л. М. до суду надійшло клопотання про визнання доказів недопустимими. У цьому клопотанні представник позивача просить визнати недопустимими докази, долучені позивачем до позовної заяви, зокрема, паспорт громадянина України в частині підтвердження обставини місця проживання особи. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що вона надала наявні в неї докази на підтвердження вимог позову. Зміст пояснень позивача свідчив, що вона належним чином не розуміє, що входить до предмета доказування у спірних правовідносинах. Ураховуючи, що позивач не має професійних знань та навичок юриста, суд неодноразово роз`яснював їй права, передбачені ЦПК України, зокрема, право на професійну правничу допомогу адвоката, однак позивач не виявила бажання скористатись цим правом. Відповідаючи на запитання суду, позивач повідомила, що її повнолітня дочка [PERSON] навчається в Ірпінському фаховому коледжі Національного університету біоресурсів і природокористування України, а також професійно займається спортом, на час навчання проживає в м. Києві, вартість житла вона не оплачує. На запитання суду про те які саме витрати вона несе у зв`язку з навчанням повнолітніх дітей позивач відповіла, що це транспортні витрати (поїзд), витрати на харчування. Представник відповідача адвокат Полонська Л. М. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з підстав, які наведені нею у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача додатково звернула увагу, що в матеріалах справи відсутні докази спільного проживання позивача разом з повнолітніми дітьми. У спірних правовідносинах повнолітні діти не позбавлені права самостійно звернутись до суду з вимогами про стягнення аліментів на своє утримання. Крім того, у справі немає жодного доказу на підтвердження того, які саме витрати несе позивач у зв`язку з навчанням дітей. Також у справі відсутні докази на підтвердження того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу повнолітнім дітям. Тягар доказування обставин, які підлягають встановленню у спірних правовідносинах, процесуальним законом покладено саме на позивача. На підставі наведеного представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджено копіями свідоцтв про народження дітей (а. с. 9, 10). З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи, яка видана Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради 19 березня 2019 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Копією довідки Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради № 10-14/17339 від 09 листопада 2021 року підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Суд установив, що [PERSON] є студенткою першого курсу денної форми навчання економічного відділення відокремленого підрозділу «Ірпінський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України». Термін навчання з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2026 року. Наведене підтверджено копією довідки вищевказаного навчального закладу від 13 листопада 2024 року (а. с. 13). Довідкою № 162574 про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти від 19 липня 2024 року підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , навчається на денній формі навчання у відокремленому структурному підрозділі «Інститут інноваційної освіти Київського національного університету будівництва і архітектури». Термін навчання з 30 вересня 2023 року п 30 червня 2026 року (а. с. 14). Предметом спору в цій справі є стягнення аліментів на двох повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Щодо належності позивача у спірних правовідносинах та суб`єкта права звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначає, що її повнолітні діти проживають разом з нею за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження зареєстрованого місця проживання позивач надала копію свого паспорта з відміткою про місце реєстрації. На підтвердження місця реєстрації дітей позивач надала копії довідок Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, про які вже зазначено судом. У своєму клопотанні від 06 травня 2025 року представник відповідача просить визнати недопустимими докази, які надані позивачем на підтвердження її спільного проживання з повнолітніми дітьми. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Згідно зі ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Надаючи оцінку наявним у справі доказам, які надані позивачем на підтвердження її спільного проживання з дітьми, суд зазначає, що такі відповідають критерію допустимості доказів, оскільки не є підробленими, фальшивими чи отриманими з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, суд погоджується з аргументами представника відповідача про те, що довідки Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про місце реєстрації [PERSON] та [PERSON] наразі втратили актуальність, оскільки відповідна форма довідки як додаток 13 до Правил реєстрації місця проживання втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 265 від 07 лютого 2022 року. Тож, досліджені судом копії довідок про місце реєстрації повнолітніх дітей у спірних правовідносинах підтверджують факт реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] станом на дату їх видачі. Щодо підтвердження проживання позивача [PERSON] за цією ж адресою, то суд ураховує, що окрім відмітки у паспорті, зареєстроване місце проживання позивача за адресою: [ADDRESS] підтверджено довідкою ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області від 05 лютого 2025 року. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Досліджені судом докази в своїй сукупності та взаємозв`язку дають підстави для висновку, що після розірвання шлюбу між сторонами їхні діти залишились проживати з матір`ю. Будучи неповнолітніми, діти мали зареєстроване місце проживання разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач пояснила, що її діти й наразі проживають разом з нею. Відповідач [PERSON] сплачував на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дочки та сина. Суд відхиляє\~доводи представника\~відповідача про\~те,\~що позивач\~не є\~належним суб`єктом\~звернення до\~суду з\~цим позовом.\~При цьому\~суд ураховує,\~що до\~досягнення повноліття\~діти сторін\~мали зареєстроване\~у встановленому\~законом порядку\~місце проживання\~разом з\~матір`ю. Можлива зміна місця проживання та/чи місця реєстрації у зв`язку з вступом на денну форму навчання носить тимчасовий характер, а тому посилання відповідача на положення частини третьої статті 199 СК України, якими визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають той із батьків, з яким проживає дитина, є безпідставним. Такі висновки суду узгоджуються зі сталою практикою Верховного Суду, який неодноразово висловлював відповідні висновки в подібних правовідносинах. Для прикладу, постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 554/4533/17, від 21 листопада 2018 року №583/664/17 та від 26 грудня 2018 року у справі № 172/1423/15-ц. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що [PERSON] є належним позивачем у цій справі. При цьому суд також керується принципами розумності та справедливості. Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, в суду немає сумніву, що позивач звернулась до суду з цим позовом саме в інтересах своїх дітей, а не з метою власного збагачення за рахунок відповідача. На думку суду, неприпустимим є застосування у спірних правовідносинах надмірного формалізму в оцінці представлених суду доказів на підтвердження обставин, які є очевидними. Щодо стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»). Главою 16 СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання. Стягнення з батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства. Положення статті 199 СК України визначають, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Тобто, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження дітьми навчання (форма навчання може бути як денна, так і заочна); потреба дітей у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Постанова Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18 (провадження № 61-16005св20). Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм права Сімейного кодексу України у поєднанні з основними правилами доказування (ст. ст. 76-81 ЦПК України) дає підстави зробити висновок про те, що обов`язок батька (матері) надавати матеріальну допомогу своїй дитині, яка продовжує навчання, презюмується. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує. Батько (мати) можуть бути звільненні від такого обов`язку у разі доведеності факту неможливості надавати допомогу дитині, при цьому, зважаючи на специфіку спірних правовідносин, обов`язок доведення такого факту покладається саме на батька (матір), до яких пред`явлений позов. Позивач у такій категорії справ має довести потребу повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку із продовженням навчання. З огляду на наведене суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що позивач не надала доказів спроможності [PERSON] сплачувати аліменти. Доказів неможливості надання матеріальної допомоги своїм дітям, які навчаються, відповідач не надав. Як уже встановлено судом, син сторін [PERSON] навчається на денній формі навчання у відокремленому структурному підрозділі «Інститут інноваційної освіти Київського національного університету будівництва і архітектури». Дочка сторін [PERSON] навчається на денній формі навчання економічного відділення відокремленого підрозділу «Ірпінський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України». З досліджених письмових доказів суд позбавлений можливості достовірно встановити які саме витрати несе позивач на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання. В матеріалах справи відсутні докази отримання [PERSON] та [PERSON] стипендії та/чи наявності в них будь-яких інших джерел власного доходу. Матеріали справи не містять доказів понесення позивачем витрат, пов`язаних з навчанням повнолітніх дітей (наприклад, вартість гуртожитку, оренди житла, вартість комунальних послуг, придбання підручників, іншої навчальної літератури, канцелярського приладдя та ін.). Ураховуючи принцип змагальності сторін, у спірних правовідносинах саме на позивача покладено тягар доказування на доведення заявленого до стягнення розміру аліментів. Разом з\~тим,\~суд ураховує,\~що витрати\~кожної людини\~на продукти\~харчування,\~проїзд та\~інші додаткові\~витрати для\~життя є\~беззаперечними,\~оскільки для\~власного існування\~та навчання,\~будь-яка\~людина повинна\~повноцінно харчуватися,\~купувати одяг\~та взуття,\~засоби гігієни\~та миючі\~засоби,\~оплачувати вартість\~мобільного зв`язку\~та Інтернету,\~а це\~потребує певних\~коштів. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають є загальновідомими та не потребують доказування. Аналіз досліджених судом матеріалів справи дає підстави для висновку, що повнолітні діти сторін продовжують навчання у вищих навчальних закладах, не працюють (доказів іншого суду не надано), навчаються на денній формі навчання, у зв`язку з чим вони потребують матеріальної допомоги батьків. За відсутності доказів на підтвердження заявленого до стягнення розміру аліментів (1/3 частка доходу), суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, оскільки повнолітні діти, які навчаються на денній формі навчання, внаслідок чого не можуть працювати та утримувати себе самостійно, а тому безсумнівно потребують принаймні мінімальних витрат на власне утримання - їжу, одяг, взуття, засоби гігієни, транспорт, зв`язок. На підставі наведеного, враховуючи законні інтереси повнолітніх [PERSON] та [PERSON] , які у зв`язку з навчанням потребують матеріальної допомоги батьків, беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо матеріального утримання дітей, а також відсутність доказів неспроможності відповідача надавати матеріальну допомогу дітям, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/5 частину доходу відповідача щомісячно, які належить стягувати з відповідача в користь позивача щомісячно до закінчення [PERSON] та [PERSON] навчання, але не більше ніж до досягнення кожним з них 23-х років. При визначенні розміру аліментів, суд ураховує визначені у ч. 9 ст. 7 СК України загальні засади регулювання сімейних відносин, а саме: справедливість, добросовісність і розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов`язкового негайного виконання. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 1211,20 слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial