Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом про поділ спільного майна колишнього подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними за спільні сімейні кошти 27 жовтня 2015 року було придбано земельну ділянку площею 0,1250 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. На вказаній земельній ділянці було розпочато будівництво житлового будинку. Вказує, що технічно можливо довести до кінця будівництво вказаного об`єкта, проте право власності на спірний будинок відповідачем не оформлюється, а позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу спільного майна. У зв`язку з цим позивачка звернулася до суду та просить здійснити поділ спільного майна колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме: виділити у власність [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1250 га, розташовану в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5624689500:08:000:0668 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758600756246) та 1/2 частину незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що на земельній ділянці кадастровий номер 5624689500:08:000:0668 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758600756246). 21.02.2022 р. був поданий відзив. Відповідач зазначає, що земельна ділянка була придбана його батьками ще в 1994 році у [PERSON] , будинок будувався також коштами сім`ї його батьків, а тому майно не можна віднести до спільної сумісної власності подружжя. Таке майно є власністю сім`ї його батьків та їх сім`ї. 21.03.2022 р. була подана відповідь на відзив. Зазначають, що земельна ділянка була придбана в 2015 році на ім`я відповідача, зазначений договір не оспорювався. Будинок також почав будуватися під час шлюбу. Отже, зазначене в позові майно є спільною сумісною власністю подружжя. 20.04.2022 р. до суду був поданий позов [PERSON] , [PERSON] (як третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору) до [PERSON] , [PERSON] про визнання співзабудовниками, визнання права власності на 1/2 ідеальну частку у нерухомому майні. Зазначають проте, що земельна ділянка була придбана в 1994 році у [PERSON] , тому фактично власниками землі стали позивачі. Право власності в 1994 році не могли оформити, оскільки на той час була відсутня відповідна процедура. Після реєстрації шлюбу відповідачі поселилися в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Оскільки проживати всім разом у квартирі було тісно, то разом вирішили будувати будинок на вже придбаній земельній ділянці. [PERSON] оформив право власності на земельну ділянку на себе, і далі був оформлений договір купівлі-продажу земельної ділянки на [PERSON] . Після чого розпочалося будівництво, у яке вклали як ті кошти, що мали, та і ті, що отримували від здійснення підприємницької діяльності. Тому просять ухвалити рішення про визнання співзабудовниками, визнання права власності на 1/2 ідеальну частку у нерухомому майні - будинку та земельній ділянці. 01.11.2022 р. надійшов відзив на позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору. Зазначають, що [PERSON] , [PERSON] не надали доказів того, що вони проживали разом з [PERSON] , [PERSON] , та що вони приймали участь у будівництві будинку. У свою чергу [PERSON] допомагала фізичною працею: мала сезонні заробітки від торгівлі овочами, і кошти спрямовувала на будівництво будинку. 08.04.2024 р. надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, а саме, встановити факт, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спільно проживали однією сім`єю з 28 вересня 2014 року по 14 травня 2020 року. 27.05.2024 р. надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог. Зазначають, що подана заява фактично є окремим позовом, а тому не може бути прийнята судом до розгляду. Рух по справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 13.09.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 09.11.2021 р. представником позивачки було подано заяву про перехід до розгляду справи у загальному позовному провадженні, оскільки є необхідність проведення судової оціночно-будівельно-технічної експертизи та допиту свідків. 09.11.2021 р. представником позивачки було заявлено клопотання про призначення судової оціночно-будівельно-технічної експертизи. 09.11.2024 р. суд постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на заяву позивачки. 10.12.2021 р. суд призначив судову оціночно-будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити фізичній особі-підприємцю, судовому експерту Сапуновій Аллі Іванівні ( [ADDRESS] ). На вирішення експертизи поставлені питання: яка дійсна вартість незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668? який стан готовності незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] у відсотковому вираженні? чи можливим є розподіл незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, в натурі між [PERSON] та [PERSON] у рівних частках та виділ окремих об`єктів нерухомості із збереженням ідеальних часток Позивачки та Відповідача? Якщо так - які варіанти такого розподілу? 15.02.2022 р. від експерта надійшло клопотання про надання додаткових документів. 17.02.2022 р. суд надіслав сторонам клопотання експерта. 21.02.2022 р. надійшов відзив на позовну заяву з письмовими додатками (а.с. 72-79, том 1). У поданому відзиві відповідач зазначає, що позов визнає частково. Вказує, що після одруження вони з дружиною не працювали, власних коштів не мали. Перебували на повному матеріальному утриманні його батьків. Земельна ділянка була придбана за рахунок батьків, будівництво розпочате теж за рахунок батьків. Таким чином, відповідач вважає, що спірні земельна ділянка та незавершений будівництвом житловий будинок, розташований на ній є спільною сумісною власністю сім`ї. 21.03.2022 р. надійшла відповідь на відзив з письмовими додатками (а.с. 81-102, том 1). Позивачка зазначає, що будинок було придбано спільно подружжям під час перебування в шлюбі та розпочато будівництво. Отже, позов просить задоволити. 22.03.2022 р. надійшло повторне клопотання експерта про надання до додаткових документів (а.с. 103-104, том 1). 25.03.2022 р. до суду надійшла заява представника позивачки про долучення письмових доказів (а.с. 106-139, том 1). 04.04.2022 р. експерту були надіслані подані документи. 20.04.2022 р. до суду була подана заява [PERSON] , [PERSON] про залучення їх до участі у справі як третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с. 146, том 1). 20.04.2022 р. до суду був поданий позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання співзабудовниками, визнання права власності на 1/2 ідеальну частку у нерухомому майні (а.с. 148-152, том 1). Також було заявлене клопотання про допит свідків. 12.05.2022 р. від експерта надійшло клопотання про надання додаткових документів. 16.05.2022 р. суд надіслав сторонам клопотання експерта. 09.06.2022 р. від експерта надійшло повторне клопотання про надання додаткових документів. 07.07.2022 р. експерт надіслала суду повідомлення про неможливість надання висновку експертизи (а.с. 211-213, том 1). 03.10.2022 р. представником позивачки було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи. 01.11.2022 р. до суду надійшов відзив позивачки за первісним позовом на позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с. 230-238, том 1). У задоволенні позову третіх осіб позивачка за первісним позовом просить відмовити. 16.01.2023 р. надійшла заява про виклик свідків (а.с. 5-6, том 2). 13.03.2023 р. ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області була призначена судова експертиза. На вирішення експертизи поставити такі питання: яка дійсна вартість незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668? який стан готовності незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] у відсотковому вираженні? чи можливим є розподіл незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, в натурі між [PERSON] та [PERSON] у рівних частках та виділ окремих об`єктів нерухомості із збереженням ідеальних часток Позивачки та Відповідача? Якщо так - які варіанти такого розподілу? Чи можливим є розподіл незавершеного будівництва житлового будинку за: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, в натурі між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах та виділ окремих об`єктів нерухомості із збереженням ідеальних часток Сторін? Якщо так - які варіанти такого розподілу? Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с. 23-24, том 2). 03.05.2023 р. надійшло клопотання експерта щодо безперешкодного доступу до об`єктів дослідження. 05.06.2023 р. надійшло повторне клопотання експерта щодо безперешкодного доступу до об`єктів дослідження. 22.06.2023 року сторонам надіслано повторне клопотання судового експерта. 05.07.2023 р. від експерта надійшло клопотання про організацію виконання експертизи. 02.11.2023 р. від експерта надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів. 08.11.2023 р. сторонам було надіслане клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. 30.01.2024 р. від експерта надійшло повторне клопотання про надання додаткових матеріалів. 06.02.2024 р. сторонам було надіслане повторне клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. 29.02.2024 р. суд отримав висновок експерта (а.с. 57-96, том 2). 08.03.2024 р. провадження у справі було поновлено, справа призначена до підготовчого засідання на 11.04.2024 р. 08.04.2024 р. надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, а саме, встановити факт, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спільно проживали однією сім`єю з 28 вересня 2014 року по 14 травня 2020 року (а.с. 108-109, том 2). 27.05.2024 надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог від 08.04.2024 р. (а.с. 118-120, том 2). 27.09.2024 р. надійшли заяви від представників сторін про проведення підготовчого засідання без їх участі. 27.09.2024 р. ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відтак, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. 2, 3 та 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивачка за первісним позовом (та відповідачка за позовом третіх осіб) [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивачки за первісним позовом [PERSON] - адвокат Хмара М.В. в судовому засіданні позов підтримала, просила його задоволити. В задоволенні позову третіх осіб просила відмовити. Представник позивачки за первісним позовом (відповідачки за позовом третіх осіб) - адвокат Юсько І.М. в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити. В задоволенні позову третіх осіб просив відмовити. Відповідач за первісним та за позовом третіх осіб [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Семенюк З.М. в судовому засіданні первісний позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Проти задоволення позову третіх не заперечувала. Позивач [PERSON] , будучи допитаний за правилами свідка, в судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити з мотивів, викладених у самому позові. Додав, що будинок будували на дві сім`ї - його, та сина ( [PERSON] ) з невісткою ( [PERSON] ). Позивач фінансував будівництво, а коли між сином та невісткою почалися непорозуміння, то будівництво перестав фінансувати. Представник - адвокат Сурікова С.І. в судовому засіданні позов третьої особи підтримала, просила задоволити. У задоволенні первісного позову просила відмовити. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення про те, що вирішили збудувати сину [PERSON] будинок. Восени залили фундамент, а навесні розпочали будівельні роботи. Будівництво фінансував чоловік - [PERSON] . Коли гроші закінчилися, то перестали вести будівництво. У подальші засідання не з`явилася. При розгляді справи були допитані свідки. Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що в квартирі по [ADDRESS] проживали [PERSON] з сім`єю та [PERSON] і [PERSON] . У [PERSON] і [PERSON] була земельна ділянка, свідкові дозволяли садити там городину. Свідок [PERSON] (син [PERSON] і [PERSON] ) надав суду показання про те, що в квартирі по [ADDRESS] проживали [PERSON] з сім`єю та батьки. У батьків була земельна ділянка, яку вони набули ще до одруження [PERSON] . Будинок будувався за кошти батьків. Свідок [PERSON] (рідна бабуся [PERSON] ) надала суду показання про те, що [PERSON] попросив у неї кошти на будівництво будинку, і свідок йому передала 10000 доларів США. Пізніше [PERSON] возив її на ділянку, показував виконані роботи та придбані будівельні матеріали. Свідок сказала, що передані грошові кошти їй можна не повертати. Додала, що [PERSON] торгувала помідорами, неодноразово їздила разом з [PERSON] на Херсонщину за помідорами, які потім продавали в м. Рівне. Свідок [PERSON] (родичка [PERSON] ) надала суду показання про те, що бабуся [PERSON] передавала їй грошові кошти в сумі 10000 доларів США, про це свідкові сказала [PERSON] . Також вона говорила, що бабуся дала гроші на придбання котла. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом, позиція сторін. Як встановлено в судовому засіданні, 28 вересня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. 14 травня 2020 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/1718/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 12-14, том 1). 27 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дереньком Р.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2234, [PERSON] було придбано земельну ділянку площею 0,1250 га, розташовану в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5624689500:08:000:0668. Згідно договору купівлі-продажу, вартість земельної ділянки складає 119 930 (сто дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять) грн. Вказана земельна ділянка належить продавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26.10.2015 року Реєстраційною службою Рівненського районного управління юстиції Рівненської області. Державна реєстрація права власності на це майно за продавцем проведена 26.10.2015 року, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 758600756246. Грошові кошти продавець отримав від покупця під час підписання цього договору. Купівля земельної ділянки вчиняється за письмовою згодою дружини [PERSON] (а.с. 15-18, том 1). У послідуючому була проведена державна реєстрація права власності на зазначене майно, про що наявні витяги (а.с. 17-18, том 1; а.с. 19-20, том 1). В матеріалах справи наявна копія повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, зареєстроване Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області 10.12.2015 р. № РВ 062153440647. Замовником вказано [PERSON] . (а.с. 21-23, том 1). На даній земельній ділянці на час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі було розпочато будівництво, але не добудовано житловий будинок за [ADDRESS] . Право власності на спірний будинок не оформлялася. Рішенням Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 28 жовтня 2015 року присвоєно тимчасову поштову адресу земельній ділянці, що належить [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться у с. Малий Олексин, а саме: [ADDRESS] . Позивачка за первісним позовом зазначає що, оскільки майно було набуте у шлюбі, то воно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач за первісним позовом заперечує цю обставину, зазначаючи, що будівництво велося за кошти його батьків. [PERSON] , [PERSON] просять ухвалити рішення, яким визнати їх співзабудовниками, визнати за ними право власності на 1/2 ідеальну частку у нерухомому майні, та встановити факт, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спільно проживали однією сім`єю з 28 вересня 2014 року по 14 травня 2020 року. Положення законодавства, яке застосовує суд щодо заявлених вимог про поділ майна подружжя. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За нормами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 ЦК України). Тлумачення норм статті 61 СК України дозволяє дійти висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №488/3103/17-ц зазначив, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. У постанові від 07 вересня 2020 року у справі №336/4781/18 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Як зазначено Верховним Судом у постанові від 03 серпня 2022 року у справі №756/13997/15: «тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Згідно ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 372 ЦК України). Частиною 3 ст. 372 ЦК України визначено, що в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Щодо виникнення права власності на майно, укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно статті 334 ЦК України (наведено в редакції станом на жовтень 2015 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (наведено в редакції станом на жовтень 2015 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 4 Закону, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Згідно ст. 4 Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно ст. 25 Закону, реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. Згідно ст. 655 ЦК України (наведено в редакції станом на жовтень 2015 року), за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 656 ЦК України (наведено в редакції станом на жовтень 2015 року), предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно ст. 657 ЦК України (наведено в редакції станом на жовтень 2015 року), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України (наведено в редакції станом на жовтень 2015 року) право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Щодо заявленого позову [PERSON] та [PERSON] про визнання співзабудовниками, визнання права власності на 1/2 частку у нерухомому майні, встановлення факту проживання однією сім`єю. Згідно ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Висновки суду. За результатами розгляду справи у суду наявні підстави ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс2) зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте в шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. За положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відповідно до ч. 1 та ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як слідує з матеріалів справи, земельна ділянка площею 0,1250 га, що розташована в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, була набута [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] . Кошти за цю земельну ділянку сплатив [PERSON] . Купівля земельної ділянки вчинялася за письмовою згодою дружини [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблений висновок, що «ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Зазначений договір не був оспорений. Той з подружжя, хто оспорює презумпцію права спільної сумісної власності, повинен доводити в суді обставини, проти яких заперечує. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві стверджує, що у них з дружиною не було коштів на купівлю земельної ділянки та будівництво будинку. Вони перебували на утриманні його батьків, і у його батьків були кошти, оскільки батько - [PERSON] працював на Півночі Росії у великій американській компанії та отримував велику заробітну плату. До матеріалів справи долучає копії "СПРАВКИ-CERTIFICATE №" датовані 1994 р. (а.с. 159, том 1), згідно яких здійснювався обмін валюти. Вказаний обмін валюти здійснювався в "Автобанк" м. Москва. Однак, відповідачем не доведено того факту, що обмін цих коштів здійснювалися саме його батьком - [PERSON] , а не іншою особою, адже у цій довідці не зазначено особу, яка здійснювала обмін рублів на долари США. [PERSON] , і [PERSON] та [PERSON] стверджують, що [PERSON] придбав земельну ділянку в 1994 році за 900 доларів США у [PERSON] , а тому фактично з 1994 року ця земельна ділянка нележала [PERSON] матеріалах справи наявне рішення Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 04.04.1994 р. № 51 про виділення [PERSON] земельної ділянки розміром 0,12 га (а.с. 162, том. 1). Зазначена земельна ділянка перебувала в постійному користуванні [PERSON] , що посвідчується Державним актом на право постійного користування землею, виданого громадянину України (а.с. 163, том. 1). Ця земельна ділянка стала належати [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26.10.2015 року Реєстраційною службою Рівненського районного управління юстиції Рівненської області. Державна реєстрація права власності на це майно за [PERSON] була проведена 26.10.2015 року, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 758600756246. Очевидно, що станом на 1994 рік [PERSON] не міг продати земельну ділянку, чи розпорядитися цією ділянкою іншим способом, оскільки він не був власником цієї ділянки на той час. Право власності на земельну ділянку він зареєстрував за собою лише 26.10.2015 року, і розпорядився майном як власник земельної ділянки 27 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дереньком Р.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2234. Тому доводи [PERSON] про те, що саме він придбав земельну ділянку в 1994 році у [PERSON] , і з того часу став фактичним власником майна, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Незалежно від того, на чиє ім`я було зареєстровано право власності, земельна ділянка, придбана у шлюбі належить обом з подружжя з часу її придбання і частки у праві власності, відповідно до ст. 70 СК України, є рівними. В ході розгляду справи підтвердилися ті обставини, що сім`я [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу збудували будинок, який на даний час є незавершеним будівництвом. Так, на будівництво зазначеного будинку були використані кошти, отримані як від родички [PERSON] , так і від спільної праці [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] надавали пояснення про те, що й вони вкладали грошові кошти в будівництво, які мали від власних заощаджень та від підприємницької діяльності. Проте такі заяви мали загальний характер. Суду не були надані жодні докази про доходи [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] не були озвучені грошові суми, які він сплачував будівельникам. А надані ним чорнові записи про виконані будівельниками роботи не були підтверджені в ході розгляду справи самими виконавцями робіт, чи показаннями інших свідків. Таким чином земельна ділянка, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, яка була придбана на ім`я [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Це ж стосується й незавершеного будівництвом житлового будинку. З позовної заяви слідує, що позивачка бажає виділити їй у власність 1/2 частку земельної ділянки та 1/2 частину незавершеного будівництва, що відповідає положенням ст. 372 ЦК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц). За клопотання сторін судом було призначено експертизу. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи № 30/23 від 19.02.2024 р.: - готовність незавершеного будівництва житлового будинку [ADDRESS] у відсотковому виражені - 86 %; - дійсна вартість незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки , площею 0, 1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, може становити - 1 768 144 (один мільйон сімсот шістдесят вісім тисяч сто сорок чотири) грн.; - провести поділ незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] , а відповідно і земельної ділянки, площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, в натурі між [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах не надається можливим та і відповідно не надається можливим виділ в окремі об`єкти нерухомості із збереженням ідеальних часток позивача та відповідача; компенсація 1/2 вартості незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області - 884 072 (вісімсот вісімдесят чотири тисячі сімдесят дві) грн.; - провести розподіл незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, в натурі між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах та виділити в окремі об`єкти нерухомості із збереженням ідеальних часток сторін, не надається можливим; компенсація 1/4 вартості незавершеного будівництва житлового будинку за [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,1250 га, розташованої в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області - 442 036 (чотириста сорок дві тисячі тридцять шість) грн. Отже, зважаючи на те, що метою позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу, шляхом виділення позивачці 1/2 частки цього майна, а згідно висновку експертизи - провести поділ майна в натурі між [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах не надається можливим та і, відповідно, не надається можливим виділ в окремі об`єкти нерухомості із збереженням ідеальних часток позивача та відповідача, наведене є підставою для відмови в позові в цій частині. Щодо заявленого позову [PERSON] та [PERSON] про визнання співзабудовниками, визнання права власності на 1/2 частку у нерухомому майні, встановлення факту спільно проживали однією сім`єю з 28 вересня 2014 року по 14 травня 2020 року, суд зазначає наступне. Згідно ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями, як вбачається з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Третіми особами не було підтверджено жодним доказом обставини, що у період з 28 вересня 2014 року до 14 травня 2020 року вони входили до складу сім`ї [PERSON] та [PERSON] у розумінні закону, тобто що вони мали спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Сам факт спільного проживання не свідчить про те, що особи мали спільний побут і взаємні права й обов`язки один щодо одного. Як доказ того, що позивачі придбавали будівельні матеріали для будівництва спільного будинку, було долучено копії податкових накладних, квитанцій, рахунків-фактури, рахунки на оплату, платниками в яких зазначені інші особи, ніж [PERSON] , [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] та [PERSON] будь-яким чином матеріально брали участь у будівництві спірного будинку, суду не надали. Заяви про те, що вони фактично купили спірну земельну ділянку у 1994 р., не знайшли свого підтвердження. Як вже зазначалося раніше, рішенням № 51 Шпанівської сільської ради Народних депутатів Рівненського району від 04 квітня 1994 року, земельну ділянку 0,12 га згідно плану забудови с. М. Олексин виділено [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку. Державний акт на право постійного користування землею видано громадянину України [PERSON] . Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 20. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.10.2015 року [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1250 га, розташовану в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Будь-яких договорів, які б підтвердили право користування чи володіння вказаною земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON] суду не було надано. Судом були наведені мотиви, виходячи з яких суд дійшов висновку, що набута земельна ділянка є майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . В ході розгляду справи [PERSON] надав суду показання про те, що будинок будувався і для сім`ї сина, і на їх сім`ю. А [PERSON] надала суду показання про те, що після одруження сина вони вирішили збудувати будинок синові [PERSON] . До того ж треті особи, які заявили самостійні вимоги щодо предмету спору, не надали жодного підтвердження щодо того, що вони мали джерело доходів, і саме з цих доходів ними купувалися будівельні матеріали. Отже, у суду немає підстав вважати [PERSON] та [PERSON] співзабудовниками незавершеного будівництвом житлового будинку, та визнання за ними права власності на 1/2 ідеальної частки спірного майна: будинку та земельної ділянки. Щодо заявленої вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд зазначає, що встановлення такого факту не відновить права третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору. А тому, у задоволення позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Щодо заходів забезпечення позову. Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 05.07.2021 року були вжиті заходи забезпечення позову. Був накладений арешт на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5624689500:08:000:0668, та накладена заборона [PERSON] та іншим особам розпоряджатися зазначеним майном. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відпала необхідність у збереженні дії заходів забезпечення позову, наявні підстави про скасування заходів забезпечення позову. Щодо написання назви країни «Російська Федерація», «Росія» у тексті рішення суду з великої букви. Національна комісія зі стандартів державної мови, взявши до уваги звернення в соціальних мережах Віцепрем`єр-міністра-Міністра з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Ірини Верещук про написання назви країни-агресора з малої букви, на засіданні від 15.09.2023 (протокол № 83) обговорила це питання і з урахуванням офіційних листів від Інституту української мови НАН України (вх. № 1396/23 від 14.09.2023), Інституту мовознавства імені О. О. Потебні НАН України (вх № 1404/23 від 15.09.2023) повідомляє, що написання назв «російська федерація», «росія», «москва», «московія», «московське царство», «російська імперія»», «державна дума рф» тощо з малої букви можна не кваліфікувати як відхилення від норм української мови в текстах неофіційного характеру (https://mova.gov.ua/news/napysannia-nazv-rosiiska-federatsiia). Оскільки рішення суду є текстом офіційного характеру, то суд не може не врахувати відповідні роз`яснення Національної комісії зі стандартів державної мови щодо написання назви країни «Російська Федерація» у офіційному документі з великої букви. Щодо розподілу судових витрат. За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно висновку експерта, вартість незавершеного будівництва та земельної ділянки становить 1768144 грн. Позивачка [PERSON] претендувала на видій їй 1/2 частини майна, тобто у даному випадку на суму 884 072 грн. Законом України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», прийнятого 19.11.2024 Верховною Радою України, з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб установлюється в розмірі 3028 гривень. Судовий збір за позовну вимогу майнового характеру складає 1% від ціни позову, але не менше 1 211,20 грн. та не більше 15 140 грн. 1% від суми 884 072 грн. складає 8 840 грн. 72 коп. Позивачка сплатила 908 грн. судового збору (а.с. 29, том 1). Таким чином, з позивачки на користь держави слід стягнути 7 932, 72 грн. (8 840 грн. 72 коп.-908 грн. = 7 932 грн. 72 коп.). У свою чергу [PERSON] та [PERSON] претендували на 1/2 частини майна, тобто у даному випадку на суму 884 072 грн., та просили встановити факт, що має юридичне значення. 1% від суми 884 072 грн. складає 8 840 грн. 72 коп. Тобто 8 840 грн. 72 коп. мало б бути сплачено обома третіми особами з самостійними вимогами - [PERSON] та [PERSON] , по 4 420,36 грн. кожним (8 840 грн. 72 коп./2=4 420 грн. 36 коп.). При подачі позову [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 940 грн. (а.с. 147, том 1). Тому з [PERSON] на користь держави підлягає до стягнення 3 480 грн. 36 коп. (4420,36 грн. - 940 грн. = 3480, 36 грн.). З [PERSON] на користь держави слід стягнути 4 420,36 грн. судового збору. За позовну вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, слід було сплатити судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.. Судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. був сплачений [PERSON] 18.06.2024 року. Реквізити для сплати судового збору: отримувач коштів: ГУК у м. Києві, код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106, призначення платежу: 101 __________(реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті); судовий збір у справі за позовом ___________ (ПІБ фізичної особи, чи назва установи, організації), Рівненський районний суд Рівненської області.

Outcome: approved