Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

07.03.2024 року до Київського районного суду м. Одеси, через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа: державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Сальнікова Зоя Василівна, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якій позивачка просить суд: - встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем - [PERSON] , померлої [INFO] , на момент її смерті; - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на квартиру загальною площею 31 кв.м., з яких житлова площа - 17,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , 1947 року народження, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй за час життя майно. Позивачка вказує, що вона є спадкоємцем до майна померлої матері за заповітом, який був складений спадкодавцем за життя на її ім`я. Як стверджує позивачка, на час смерті спадкодавець була зареєстрована у належній їй на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживала більше десяти останніх років разом з позивачкою у належній [PERSON] квартирі, за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вважаючи себе такою, що прийняла спадщину, оскільки спадкодавець проживала спільно з нею станом на час смерті, у грудні 2021 року через свого представника звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Сальнікової З.В. Однак, 17 лютого 2022 року позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з підстав того, що строк для прийняття спадщини позивачем пропущений, а факт автоматичного прийняття спадкоємцем спадщини до майна померлої, як особи яка проживала спільно зі спадкодавцем станом на час її смерті, не підтверджується. Додатково, нотаріусом було роз`яснено позивачці право на звернення до суду з відповідним позовом. Дані обставини слугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. 07.02.2024 року та 12.03.2024 року представником позивача додатково надано до позову документи на підтвердження скерування копії позовної заяви з додатками до неї іншим учасникам справи. Суддею було встановлено, що позовна заява відповідає вимогам встановленим ст. 175-177 ЦПК України. Підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 13.03.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 01.05.2024 року до суду від представника позивача в електронній формі через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про витребування доказів, в якому останній просить суд витребувати: - з Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса матеріали спадкової справи №1434/2021, заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] ; - з Комунального підприємства «БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» Одеської міської ради інформаційну довідку щодо власників нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 01.05.2024 року клопотання представника позивача задоволено та витребувано заявлені до витребування докази з Комунального підприємства «БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» Одеської міської ради та Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса 07.06.2024 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли витребувані судом докази з Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса. 02.09.2024 року представником позивача на виконання вказаної ухвали суду надано витребувані судом докази з Комунального підприємства «БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» Одеської міської ради. 28.01.2025 року представником позивача заявлено заяву про виклик і допит свідків, яке задоволено судом у підготовчому судовому засіданні 28.01.2025 року та ухвалено допитати в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] . 10.04.2025 року судом у підготовчому судовому засіданні було здійснено допит в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] . Також, 10.04.2025 року судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 11.06.2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Однак, 11.06.2025 року до суду надійшла заява від представника позивача про підтримання заявлених вимог, розгляд справи за його відсутності, відсутність заперечень проти ухвалення рішення суду в заочному порядку. В матеріалах справи також наявна заява від третьої особи - державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Сальнікової З.В. про розгляд справи за її відсутності, стосовно наслідків розгляду справи покладається на розсуд суду. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, про причини не надання якого суд не повідомляв, заперечень проти задоволення позову не висловлював. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Приймаючи висловлене волевиявлення сторони позивача про розгляд справи за її відсутності, а також враховуючи відсутність підстав для відкладення судового засідання, судом було ухвалено здійснити розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні 11.06.2025 року за наявними в матеріалах справи документами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. У відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , громадянка України, є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.10.2004 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 30.09.1989 року на підтвердження зміни прізвища. У відповідності до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.06.2024 року за №39692/04-04 за матір`ю позивачки - [PERSON] , станом на 31.12.2012 року, зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі довідки ЖБК «Київський-збірний №1» від 08.10.1993 року за №81. Судом встановлено, що у вказаній належній на праві власності квартирі №54 , [PERSON] була зареєстрована у період з 20.03.1987 року по 20.014.2020 року, що підтверджується довідкою №Д1-21410-ю/л від 27.01.2022 року. 25.11.1997 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрований в реєстрі за №3-4865, у відповідності до якого здійснила розпорядження на випадок своєї смерті, згідно з яким заповіла усе належне їй на праві власності майно своїй дочці - [PERSON] . [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , за наслідком чого відкрилась спадщина на належне останній за час життя майно, у тому числі на квартиру [ADDRESS] . У відповідності до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №67835848 від 17.12.2021 року вбачається, що складений 25.11.1997 року [PERSON] заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрований в реєстрі за №3-4865, є чинним. Суд зазначає, що внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. (ч.1 ст.1235 ЦК України). Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (ч.2 ст.1235 ЦК України). Отже, позивачка - [PERSON] є спадкоємцем до майна матері - [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , за заповітом. Як вбачається, 17.12.2021 року [PERSON] звернулась до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої матері - [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , з посиланням на те, що вона та померла матір спільно проживали за адресою: [ADDRESS] , а відтак [PERSON] вважається такою, що фактично прийняла спадщину у відповідності до приписів ст. 1268 ЦК України. На підставі вказаної заяви, державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса заведена спадкову справу №1434/2021 до майна [PERSON] , померлої [INFO] . З витребуваних судом копій матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що крім позивачки з заявами про прийняття спадщини більше ніхто не звертався, інформація про інших спадкоємців відсутня. Також у відповідності до отриманої нотаріусом довідки №Д1-21404-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні / будинку, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за місцем зареєстрованого проживання [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , а саме за адресою: [ADDRESS] , інформація про зареєстрованих інших осіб станом на 17.12.2021 року відсутня. Однак, 17.02.2022 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії з вирлачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , з посиланням на пропуск [PERSON] строку на подання заяви про прийняття спадщини, з урахуванням того, що подані докази не підтверджують, що спадкоємець спільно проживав зі спадкодавцем станом на час відкриття спадщини, а відтак [PERSON] не вважається такою, що прийняла спадщину до майна померлої матері. Дані обставини зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до положень статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини відказоодержувач не відмовився від заповідального відказу, вважається, що він його прийняв (стаття 1271 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України). Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступ в управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі статтею 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Судом враховується, що статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що і заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 328 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав у відповідності до положень статті 16 ЦК України належить визнання права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладене, суд зазначає, що як вже встановлено, позивачка є спадкоємцем за заповітом до майна померлої матері - [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , а також позивачка здійснила дії з подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається у тому числі з належної [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що померла - [PERSON] станом на момент смерті була зареєстрована за адресою належного їй на праві власності нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Позивачка вказує, що в дійсності, її матір станом на час смерті фактично проживала разом з нею - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З поданих позивачем на виконання ч.1 ст. 81ЦПК України доказів на підтвердження вказаних обставин, судом встановлено, що у відповідності до акту від 26.09.2021 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме квартир: №77 , 51 , 53 , 49 , підписи яких засвідчені головою «Київський - Соборний №1», засвідчено факт не проживання - [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , у належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS] . Згідно з Актом про спільне проживання від 30.09.2021 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , підписи яких засвідчені головою КП ЖКС, засвідчено факт проживання - [PERSON] спільно з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказана адреса місця проживання: [ADDRESS] , є адресою зареєстрованого місця проживання позиваки, що підтверджується відповідним записом у виданому на її ім`я паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданим 03.03.2004 року Хаджибейським ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. Також судом під час розгляду справи було здійснено за заявою позивача допит в якості свідків громадян: [PERSON] та [PERSON] . Свідок - [PERSON] під час допиту пояснила, що знайома з [PERSON] , є її сусідкою за адресою в [ADDRESS] . Свідок зазначила, що дійсно з [PERSON] мешкала її матір, яка в подальшому померла. Свідок зазначила, що матір [PERSON] самостійно не могла пересуватись. Свідок підтвердила, що була в гостях у [PERSON] в дома та особисто бачила, що з [PERSON] проживала її матір у однокімнатній квартирі, в якій було два окремих дивани, а також були наявні особисті речі померлої матері [PERSON] . Свідок зазначила, що [PERSON] розповідала їй, що у матері є своя квартира, яка здавалась нею в оренду, для отримання додаткового доходу. Свідок - [PERSON] під час допиту пояснила, що є також сусідкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Свідок зазначила, що бачила за місцем проживання [PERSON] останню дуже часто спільно з матір`ю на протязі близько трьох років. Свідок підтвердила, що померла матір [PERSON] мала зайву вагу та проблеми зі здоров`ям. Надаючи оцінку вказаним доказам, судом встановлено, що пояснення свідків є достатніми, узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи доказами та не суперечать між собою, а відтак приймаються судом в якості доказів. Досліджуючи усі докази наявні в матеріалах справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що факт спільного постійного проживання позивачки разом з матір`ю - [PERSON] , померлою [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , станом на час смерті останньої, є доведеним та встановленим. Враховуючи дані обставини, суд вважає встановленим, що позивачка у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину до майна [PERSON] , померлої [INFO] . Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у позивачки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Приймаючи викладене, оскільки судом встановлено, що до спадкового майна після смерті [PERSON] , померлої [INFO] належить належна останній на праві власності квартира [ADDRESS] , а єдиним спадкоємцем до майна останньої за заповітом є позивачка, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на це майно в порядку спадкування за заповітом. Ухвалюючи рішення суду по справі судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає що, за наслідком обґрунтованості заявлених вимог, порушенні права позивача [PERSON] підлягають захисту, а позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання згідно положень статті 141 ЦПК України цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved