Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

В листопаді 2024 р. ФОП [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, в якому просило стягнути збитки в порядку регресу в розмірі 6906,57 грн, судові витрати. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 16.03.2023 о 17 год. 50 хв. на А/Д М-07 29км+300м, водій [PERSON] , керував автомобілем VOLVO ХС60 д.н.з. [NUMBER] при зміні напрямку руху не впевнися в безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 05.04.2023 р. у справі про адміністративні правопорушення №367/1994/23 визнано винним [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. 02.06.2022 р. між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування №PF-767489, за яким застрахований транспортний засіб - CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] . Вартість відновлювального ремонту автомобіля CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , складає 30034,47 грн, яке ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило. Відповідач є учасником бойових дій, а тому відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «ВУСО» в розмірі 23127,90 грн, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням складає 6906,57 грн. Між ПрАТ «СК «ВУСО» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] 15.04.2024 укладений договір №15/04/2024 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив (передав), а новий кредитор отримав право вимоги відшкодувати у порядку регресу збитки, завдані первісному кредитору за договором страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору. Відповідно до додатку №1 за договором добровільного страхування переуступлено право вимоги на залишок боргу на суму 6906,57 грн. В порядку досудового врегулювання спору відповідач кошти не сплатив, що стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази вартості матеріального збитку та факту проведення відновлювальних робіт на суму 30034,47 грн, оцінку майна позивачем надано не було. МТСБУ проводило дослідження вартості матеріального збитку та визначило вартість відновлювального ремонту автомобіля CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , в розмірі 28055,57 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 23177,90 грн. Звертає увагу, що до рахунку-фактури, який надано позивачем, безпідставно включені роботи з розбору, збору, ремонту та фарбування заднього лівого крила та мийка автомобіля, внаслідок чого завищено суму збитків на 6834,60 грн. Зазначає, що він не має відповідати за шкоду в межах ліміту відповідальності страховика (МТСБУ). Витрати на правничу допомогу вважає неспівмірними зі складністю справи, докази сплати послуг відсутні. У відповіді на відзив позивач зазначає, що у страховика в разі настання страхового випадку (пошкодження транспортного засобу) виникає обов`язок відшкодувати потерпілому витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Різниця між фактичним розміром шкоди і належним страховим відшкодуванням та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого в ДТП, викликана законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахування зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу. З метою підтвердження фактично понесених витрат стороною позивача було надано Рахунок № УККЗ019415/0000042739 від 21.03.2023 року, Наряд- замовлення № УККЗ019415/УКСН012154 від 25.04.2023 року (має юридичну силу акту виконаних робіт) та платіжну інструкцію №12873 від 24.03.2023 року. Твердження Відповідача проте, що Позивач збільшив розмір завданих збитків безпідставно додавши роботи на розборку, зборку, ремонту та фарбування заднього лівого крила і мийку автомобіля, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Працівниками патрульної поліції було зафіксовано видимі пошкодження автомобілем «CHEVROLET AVEO» д.н.з. [NUMBER] , ліві задні двері, ліве заднє крило, задній бампер. Вважає, відповідач жодним чином не доводить неспівмірності понесених витрат на правничу допомогу адвоката з боку позивача. Зазначає, що позовна заява була подана представником позивача до Деснянського районного суду міста Києва, а в подальшому згідно ухвали суду від 11.11.2024 року передана за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва, тому в Додатковій угоді №1/Акт приймання - передачі правової (правничої) допомоги зазначений саме Деснянський районний суду міста Києва. Ухвалою судді від 25.12.2024 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без їх участі, позов підтримує Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 16.03.2023 о 17 год. 50 хв. на А/Д М-07 29км+300м, водій [PERSON] , керував автомобілем VOLVO ХС60 д.н.з. [NUMBER] при зміні напрямку руху не впевнися в безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 05.04.2023 р. у справі про адміністративні правопорушення №367/1994/23 визнано винним [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. У відповідності з ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. 02.06.2022 р. між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування №PF-767489, за яким застрахований транспортний засіб - CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] . 20.03.2023 р. представником ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено огляд автомобіля CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП, ке мало місце 16.03.2023 р. Вартість відновлювального ремонту автомобіля CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , складає 30034,47 грн, яке ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило. Вказане підтверджується рахунком №УКК3019415/0000042739 від 21.03.2023 р., нарядом-замовленням ФОП [PERSON] , страховим актом від 24.03.2023 р., плтжіною інструкцією від 24.03.2023 р. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] під час керування автомобілем марки VOLVO ХС60 д.н.з. [NUMBER] в момент ДТП не була застрахована. Статтею 13.1. Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (станом на час виникнення спірних правовідносин) учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Тобто, зазначена категорія осіб звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а потерпілі особи мають право на відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені у цьому пункті особи, за рахунок коштів Моторного бюро із фонду захисту потерпілих. Вказане звільнення від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є пільгою, яку держава надала певним категоріям своїх громадян. Ця пільга полягає у повному звільненні згаданих окремих категорій від дотримання загального правила, встановленого законом для власників та інших законних володільців транспортних засобів - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідач [PERSON] є особою учасником бойових дій, отже, звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої він є, проводить МТСБУ. Як вбачається з дослідження фахівця ТОВ «ЕК «Фаворит Ассистанс» №35404 від 11.07.2023 р. щодо можливого розміру вартості ремонту колісного транспортного засобу CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 28055,57 грн, а вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу - 23177,902 грн. МТСБУ прийняло рішення про виплату ПрАТ «СК «ВУСО» у відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , 23127,90 грн. Згідно з довідкою ПрАТ «СК «ВУСО» від 28.10.2024 р. вказані кошти в сумі 23127,90 грн. надійшли на розрахунковий рахунок компанії 11.08.2023 р. 15.04.2024 ПрАТ "СК "ВУСО" уклало із суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] договір про відступлення права вимоги, за умовами якого, а також відповідно до додатку №1 до нього, ПрАТ «СК «ВУСО» відступило ФОП [PERSON] , як новому кредитору, своє право вимоги за укладеними договорами страхування, зокрема за договором №PF-767489 (страхувальник [PERSON] ) до [PERSON] . На підставі указаного договору ПрАТ «СК «ВУСО» відступає (передає), а позивач отримує право вимог до боржників, які виникли внаслідок заподіяння збитків страхувальникам первісного кредитора, зокрема залишок боргу за договором №PF-767489 , страхувальник №PF-767489 , боржник [PERSON] - 6906,57 грн. За змістом ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України). У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією». Суд погоджується з посиланням позивача щодо відсутності регресу, як зазначає сторона позивача, у спірних правовідносинах, оскільки має місце суброгація, але з цих підстав у задоволені позову відмовлено бути не може, враховуючи правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц, за якою предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обгрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обгрунтування щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Так, Верховний Суд в постанові від 27.08.2020 р. у справі № 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Відповідно до преамбули Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно п. 39.1. ст. 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. Статтею 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлені особливості страхування цивільно-правової відповідальності окремих категорій громадян України. Зокрема, учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом (п.13.1. вказаної норми). Відповідно висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 23 грудня 2014 року за № 7-зп/2014 положення пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі. Відтак, [PERSON] був звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України на підставі п. 13.1. статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі N147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом No 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом No 1961-IV випадках МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом No 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18). Статтею 29 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Вказана різниця викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахуванням франшизи та зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. Судом встановлено, що ПрАТ «СК «ВУСО» оцінило та виплатило розмір відшкодування за відновлювальний ремонт автомобіля CHEVROLET AVEO д.н.з. [NUMBER] , - 30034.47 грн. Між тим, МТСБУ оцінило вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу - 28055,57 грн. та виплатило ПрАТ «СК «ВУСО» 23177,90 грн з урахуванням зносу. При цьому, ПрАТ «СК «ВУСО» дії МТСБУ щодо визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля (різниця складає 1978,90 грн) не оскаржувало, чим фактично погодилось з дослідженням фахівця ТОВ «ЕК «Фаворит Ассистанс» №35404 від 11.07.2023 р., який було враховано МТСБУ, за яким вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу - 28055,57 грн. та виплатило ПрАТ «СК «ВУСО» 23177,90 грн з урахуванням зносу. Оскільки у МТСБУ не виник обов`язок з відшкодування різниці у вигляді фізичного зносу, то така різниця має бути сплачена безпосередньо відповідачем [PERSON] , незважаючи на те, що відповідач має пільги, передбачені статтею 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь ФОП [PERSON] з [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 4877,67 грн (28055,57-23177,90) Згідно ст.141 ЦПК України, на користь ФОП [PERSON] з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 855,11 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог (задоволено 70,6 %) Крім цього, позивач просив стягнути витрати на правничу допомогу. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім цього, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). На підтвердження розміру цих витрат, попередній розмір яких наведений в позовній заяві, позивачем надано договір №25-05 від 25.05.2024 р. про надання правової допомоги, додаткова угода №05/09 у вигляді акту приймання - передачі правової (правничої) допомоги до договору про надання правової (правничої) допомоги від 25.05.2024, відповідно до якої адвокатом на виконання своїх обов`язків за договором в суді першої інстанції витрачено 8,5 годин. Вартість наданих послуг визначено сторонами на стадії розгляду справи судом першої інстанції- 16352,00 грн. Витрати [PERSON] на професійну правничу допомогу у наведеному розмірі є реально понесеними, що підтверджено платіжною інструкцією від 05.09.2024 р Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач у відзиві подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, вважає витрати на правничу допомогу не співмірними з розміром позовних вимог, є завищеними. Також зазначає, що надані докази не стосуються надання правової допомоги саме у цій справі. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial