Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про витребування у них автомобіля марки ВАЗ 21013, 1989 року випуску, д/н [NUMBER] , та повернення його їй в належному технічному стані, передачу технічного паспорта на автомобіль і ключів до замка запалення та про відшкодування понесених судових витрат. В обґрунтування позову зазначила, що є законним представником малолітніх дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , батько яких [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2024 року, що набрало чинності 05.09.2024 року, визнано за [PERSON] , [PERSON] право власності на транспортний засіб легковий автомобіль марки ВАЗ 21013, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , (ідентифікаційний номер транспортного засобу / номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ), який належав [PERSON] , по частці за кожною. Відповідачі безпідставно заволоділи вказаним автомобілем та передали його у власність невідомій особі - [PERSON] , який орієнтовно проживає у Звенигородському районі Черкаської області. Позивачка в телефонному режимі спілкувалася з даною особою та прохала його повернути автомобіль її дочкам, на що останній відповів відмовою та погрожував пошкодити транспортний засіб. З метою повернення автомобіля вона зверталася до Черкаського РУП з відповідною заявою, на яку отримала відповідь, що в даному випадку мають місце цивільні правовідносини, тому їй було рекомендовано звенутися до суду. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивачка просить суд витребувати у відповідачів вище вказаний транспортний засіб у належному технічному стані, передати ключів та свідоцтво про реєстрацію автомобіля від цього автомобіля. Також позивачка просила суд стягнути на її користь з відповідачів понесені судові витрати у справі. У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги з викладених у позові обставин та обгрунтувань та просила суд їх задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, відзиву на позов не подавали. Згідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. У тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд, вислухавши позивачку, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані докази, як окремо, так і в їх сукупності, в межах заявлених вимог за ст. 13 ЦПК України дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивачка є матір`ю та законним представником дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , батьком яких у свідоцтвах про їх народження записаний [PERSON] . Відповідно до рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2024 року, що набрало чинності 05.09.2024 року, визнано за [PERSON] , [PERSON] право власності на транспортний засіб легковий автомобіль марки ВАЗ 21013, 1989 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , (ідентифікаційний номер транспортного засобу / номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ), який належав [PERSON] , по частці за кожною. А відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також ст.\~41\~Конституції України\~визначено,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності.\~Право приватної\~власності набувається\~в порядку,\~визначеному законом.\~Громадяни для\~задоволення своїх\~потреб можуть\~користуватися об`єктами\~права державної\~та комунальної\~власності відповідно\~дозакону.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~права власності. Право приватної власності є непорушним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом, власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (відповідно до ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способом захисту цивільних прав та інтересів, крім іншого, може бути припинення дії, яка порушує право (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 1216-1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, що кореспондується з ч. 5ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою. Разом із тим, згідно зі ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3ст. 1296 ЦК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 13 ЦПК України визначена диспозитивність цивільного судочинства. Так, за вимогами ч.ч.1, 3 цієї статті суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 13 цього Кодексу збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За вимогами ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування неможе ґрунтуватисяна припущеннях. Зважаючи на вказані вимоги закону та виходячи із заявлених позивачкою вимог речового позову та предмету доказування у цій справі, до якого належить встановлення обставин фізичного існування такого майна та його володільця, то тягар доказування заявлених позовних вимог покладається саме на позивачку. Дійсно, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). За висновками Великої Палати Верховного суду, викладеними у п. 43 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Разом з тим, позивачкою суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували обставини фактичного перебування у володінні саме відповідачів спірного автомобіля. Більше того, як у позовній заяві, так і під час судового розгляду позивачка зазначала, що за її відомостями спірний автомобіль перебуває у Звенигородському районі Черкаської області у володінні [PERSON] , з яким вона розмовляла по телефону і який фактично підтвердив їй, що автомобіль знаходиться у нього. Додані позивачкоюдо матеріалів справи довідка про результати розгляду звернення гр. [PERSON] (ЄО №54098 від 16.09.2024 року), матеріали довідки №1175 про результати проведеної перевірки по факту звернення гр. [PERSON] (а.с.17,18, 56-59) не доводять перебування транспотного засобу, що є предметом спору у володінні чи користуванні саме у відповідачів, а тому дані документи не є підставами для задоволення позову. Не зважаючи на достовірно встановлені обставини права власності дочок позивачки на спадщину, до складу якої увійшов спірний автомобіль, суд приходить до висновку про недоведеність обставин вчинення перешкод саме відповідачами у здійсненні права власності на цей автомобіль, оскільки жодних доказів фактичного перебування у володінні та користуванні останніх автомобіля в ході розгляду справи не встановлено та суду таких не надано, у зв`язку з чим вимоги про усунення перешкод у користуванні цим майном, зобов`язання відповідачів передати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від нього задоволенню не підлягають. Доводи позивачки про підтвердження перебування спірного автомобіля у володінні відповідачів спростовуються її ж показами про те, що автомобіль переданий у користування іншій особі. У той же час і ці посилання позивачки зводяться до припущень, а обставини обізнаності про наявність такого транспортного засобу у [PERSON] не свідчить про перебування цього автомобіля у володінні відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Таким чином,\~встановивши наведені\~фактичні обставини,\~дослідивши наявні\~у справі\~докази на їх належність, допустимість та достатність, в їх сукупності та логічному взаємозв`язку, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. у зв`язку з відмовою у задоволенні позову стягненню з відповідачів на користь позивачки не підлягають. Згідно ч.9 ст. 158 ЦПК України, застосовані на підставі ухвали Чигиринського районного суду Черкаської області від 18.02.2025 року заходи забезепечення позову, підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed