Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Первісний позов. \~ \~ \~ \~У серпні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дітьми батька. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову вказує, що у 2009 році зареєстрував шлюб з відповідачкою Від подружніх стосунків у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . 13 вересня 2019 року рішенням Києво Святошинського районного суду Київської області шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу діти стали проживати разом з відповідачкою. З жовтня 2018 року, коли відповідачка разом з дітьми переїхала на інше місце проживання, він жодним чином не припинив бачитись і спілкуватися з дітьми, навіть попри те, що їх матір активно налаштовувала дітей против нього. Систематично бере участь у матеріальному забезпеченні дітей, надає кошти як дітям, так і безпосередньо колишній дружині, забезпечує іншими необхідними речами, у тому числі одягом та взуттям, книгами, розвиваючими іграшками, організовував їх дозвілля, коли відповідачка сама дозволяла дітям знаходитись разом із ним. У зв`язку з обставинами, що склалися між ним та відповідачкою з кінця 2021 року початку 2022 року, неодноразово підіймалось питання та пропонувалось відповідачці офіційно узгодити у добровільному порядку графік зустрічей із дітьми та визначити розмір матеріальної допомоги в грошовій формі на утримання дітей на підставі відповідного, укладеного у письмовій формі, нотаріально посвідченого договору, на що він отримав категоричну відмову відповідачки. Такі дії відповідачки його не влаштовують, так як він хоче не тільки бачитися із дітьми, а й брати участь у їх навчальному процесі, вихованні та здійсненні заходів, направлених на їх духовний та фізичний розвиток, у тому числі шляхом відвідувань ними різноманітних гуртків, студій та розвиваючих занять, музеїв, виставок, галерей, театрів,розважальних та просвітницьких навчальних закладів, але на кожну його таку пропозицію відповідачка навіть і слухати не хоче, лише відповідає, що у них все у порядку і в цьому потреби вони не мають. До того ж, коли він звертається до відповідачки щодо надання йому інформації про відвідування дітьми навчального закладу, їх успішність та розвиток, інтелектуальні здібності та вміння, поведінку дітей у колективі, відповідачка жодних відомостей не надає, тим більше відповідає, що його це не стосується взагалі, а краще б він подумав, що діти їдять та в чому вони одягненні. У відповідачки будь які розмови з приводу виховання дітей зводяться виключно до матеріальних цінностей та корисливих мотивів, як їй це вигідно, без урахування інтересів та побажань дітей і як, начебто, діти це якісь її особисті власні речі, якими можно розпоряджатися та маніпулювати. \~ \~ \~ \~Просить суд: \~ \~ \~ \~1). зобов`язати [PERSON] не перешкоджати його участі у вихованні та вільному спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] та сином [PERSON] , [INFO] ; \~ \~ \~ \~2). визначити наступні способи його участі у спілкуванні та вихованні дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , без присутності відповідачки: \~ \~ \~ \~- побачення три рази на тиждень: з понеділка по середу з 16год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. за місцем навчання доньки та сина, або за місцем їх проживання, перебування з правом забирати дітей з дому/школи особисто у день його побачення з донькою та сином; \~ \~ \~ \~- спільний відпочинок: першу половину літніх канікул та перший тиждень зимових канікул щорічно діти проводять з батьком за місце проживання, перебування батька з можливістю виїзду на території України для сумісного відпочинку та оздоровлення дітей , за попередньою домовленістю з матерію дітей; \~ \~ \~ \~- необмежене спілкування з донькою, [PERSON] , [INFO] та сином [PERSON] , [INFO] , особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми; \~ \~ \~ \~- систематичні зустрічі з дітьми протягом 1-их та 3-их за чергою двох вихідних днів місця з п`ятниці 18 год. 00 хв. до неділі 19 год. 00 хв. щомісяця, за місце проживання, перебування батька, та в дні народження доньки і сина з 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. щорічно; \~ \~ \~ \~- у разі, якщо святкові дні припадають на день його зустрічей із дітьми або цей день передує дню зустрічі, або є наступним після нього, то такі дні діти проводять з батьком; \~ \~ \~ \~3). зобов`язати відповідачку за один день до дня його систематичних зустрічей із дітьми, надавати йому точну інформацію щодо фактичного перебування дітей за допомогою засобу телефонного зв`язку, а у разі змін фактичного місця навчання, проживання, перебування дітей, повідомити його про це особисто на наступний день з дня настання таких обставин; \~ \~ \~ \~4). Стягнути з відповідача на його користь сумі сплаченого ним судового збору. У відзиві, наданому на позовну заяву, [PERSON] просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі та стягнути з нього на її користь понесені нею судові витрати, пов`язані із розглядом справи. В обґрунтування вказує доводи зазначені у зустрічній позовній заяві ( том 1 а.с.75-80). У відповіді на відзив [PERSON] вказує, що твердження вказані у відзиві є необґрунтованими, такими, що не спростовують позовні вимоги та не доведені жодним належним та допустимим доказом. Твердження відповідача про те, що він матеріальної допомоги на утримання дітей не надає та не докладав жодних зусиль у вихованні та догляді за дітьми, а також те, що за чотири роки батько забуває привітати дітей з їх днем народженням, не кажучи про подарунки, не відповідає дійсності. Слова відповідача, про нібито, його обіцянку надавати їй матеріальну допомогу на дітей у розмірі 50% встановленого прожиткового мінімуму, що не передбачено Законом за відповідний рік на кожну дитину щомісяця, тільки щоб вона не подавала заяву про стягнення аліментів в суд та те, що він, скориставшись її довірливістю, за період з 13 вересня 2019 року по день подачі позову до суду 30 травня 2022 року, сплатив на утримання дітей лише суму близько 18\~000,00 грн, а також, що він не виходить на зв`язок із нею щодо сплати матеріальної допомоги на утримання дітей є навмисною інсинуацією та не відповідає обставинам справи. Відповідачка зазначає, що він з вересня 2019 року не докладав жодних зусиль у вихованні та догляді за дітьми та про небажання нести відповідальність за дітей. Крім того, ще й наголошує на тому, що вона ніколи не перешкоджала його участі у спілкуванні з дітьми, ілюстрацією чого є те, що діти мають мобільні телефони, а їх номери йому відомі, він нібито, тривалий час їм не телефонує взагалі, не спілкується, ні цікавиться їхнім життям, навчанням та особистим побутом. Але з цими словами він не погоджується і вважає їх відвертою неправдою та такими, що направлені на введення суд в оману. Інша справа, що відповідачка навмисно заважає його участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми та постійними маніпулює дітьми. Твердження про те, що він вживає наркотичні засоби вважає, абсурдними та такими, які містять елементи наклепу та направленні та те, щоб спровокувати його та спаплюжити його репутацію ( том 1 а.с.180-189). У запереченнях відповідач зазначає, що [PERSON] не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України в частині матеріальної допомоги на утримання дітей, їх вихованні та догляді, перешкоджанні нею зустрічатися йому з дітьми та проводити час з ними, в частині вживання ним наркотичних речовин, суду надані докази зазначеного, яким буде надана оцінка. Вона з повагою відноситься до військовослужбовців, які ціною власного життя та здоров`я захищають територію України, однак беручи до уваги те, що відповідно до поданого [PERSON] позову, відповіді на відзив, подання скарг до державних органів на неї, а також враховуючи активну діяльність у несплаті аліментів та подання до Солом`янського районного суду м. Києва надуманого відзиву на декількох аркушах з великою кількістю додатків, а також враховуючи ,що він мав можливість мирно вирішити дане питання, проте так цим і не скористався, вважає, що останній мав і має можливість проводити час з власними дітьми, приймати активну участь у їх вихованні та утриманні,хоча з його дій та поступків цього не вбачається і перешкод йому в цьому вона не чинить ( том 1 а.с. 83-84). Зустрічний позов. У жовтні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про участь батька у вихованні дітей та визначення місця проживання дітей ( том 1 а.с.121-128). Позов обґрунтований тим, що перебувала із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Києво Святошинського районного суду Київської області 13 вересня 2019 року. У шлюбі у них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З часу розірвання шлюбу неповнолітні діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає тривалий час. В травні 2022 року вона звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та заборгованості по утриманню дітей, оскільки батько дітей за 32 місяці (13.09.2019 року по 30.05.2022 року) надав матеріальної допомоги 18\~000,0 грн, тобто по 562,00 грн на місяць на двох дітей. З часу її звернення з зазначеним позовом до суду, [PERSON] почав подавати необґрунтовані та безпідставні скарги до державних органів, що її притягнули до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дітей, а також вперше зробив похід до навчальних закладів дітей, де влаштував з адміністрацією та вчителями скандали. Теж саме відбувається і із відвідуваннями дітьми тренувань, куди батько не проводячи жодної оплати, намагається чинити незаконний та необґрунтований тиск на тренерів. Зазначені дії зі сторони батька призвели до вкрай негативного відношення дітей до нього. Так як із за відвідувань батьком навчальних закладів, діти не бажали в подальшому їх відвідувати, бо їм було стидно. В той же час вона була змушена переводити дітей до інших навчальних закладів. На даний час [PERSON] безпідставно вимагає від неї, щоб діти належно вчились та займались у спортивних секціях. При цього з вересня 2019 року він не докладав жодних зусиль у вихованні та догляді за дітьми. Доказів зворотного ним не надано. На даний час вона проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] . У квартирі створено всі належні умови для проживання дітей, займається доглядом, вихованням та утриманням дітей. Також проводять спільне дозвілля відвідуючи кінотеатри, зоопарк, відпочиваючи на морі, відвідують інші визначні місця. З часу коли батько перестав сплачувати кошти на утримання дітей, спілкуватися з ними та нею, вона зрозуміла, що він не бажає нести відповідальність за дітей. Чого варто те,що він за чотири роки забуває привітати дітей з їх днем народженням не кажучи про подарунки. Наголошує на тому, що вона ніколи не перешкоджала батькові спілкуватись з дітьми. Інше питання, що діти не бажають з ним піклуватись. Обставини викладені батьком у первісному позові не відповідають фактичним обставинам та умовам проживання, навчання та догляду нею за дітьми. Визначений батьком спосіб участі у вихованні дітей є недоцільним та не відповідає умовам утримання дітей та ритму їх життя. У зазначеному способі не враховано інтереси дітей, їх навчання, дозвілля, гуртки, секції та інші обставини. Окремо слід зазначити, що [PERSON] є військовослужбовцем і незрозуміло яким законним шляхом він буде суміщати службу і зустрічі з дітьми. Крім того, вона категорично заперечує, що свята дітей мають відбуватися тільки за участі батька, так як це суперечить принципам батьківства та належного виховання дітей. Окремо звертає увагу, що батько дітей вживає наркотичні засоби, у зв`язку з чим вимагає щоб попередні зустрічі батька із дітьми відбувались за її участі. Просить суд: 1). Визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з нею; 2). Визначити наступний спосіб участі [PERSON] , [INFO] , у вихованні дітей [PERSON] , [INFO] народженні та [PERSON] , [INFO] народженні у присутності матері: - першу та третю суботу місяця з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв., за умови обов`язкового надання батьком довідки лікаря нарколога, якою підтверджено невживання наркотичних засобів; 3). Стягнути з [PERSON] понесені нею судові витрати. У запереченнях до зустрічної позовної заяви та відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] вказує, що спору між ним та відповідачкою щодо місця проживання дітей не має. Зазначене питання давно вирішене та врегульоване, досягнуто згоди, що діти після розірвання шлюбу проживатимуть з [PERSON] , а обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги не стосуються місця проживання дітей, а по суті являють собою заперечення проти первісного позову та дублюються з відзивом на позовну заяву (том 1 а.с. 207-209, том 2 а.с.12-15). Допит свідків. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що позивача діти не цікавили, він став проявляти до них увагу лише після того, як відповідачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач створив такі умови, що діти самі перестали спілкуватися з ним. Також, свідок [PERSON] стверджує, що позивач вживає марихуану та фен. Відповідачка дуже гарна мама, стан здоров`я дітей чудовий, діти відвідують школу. Діти знаходились завжди на утриманні відповідачки. Позивач десь близько року не спілкувався з дітьми. Відповідачка ніколи не чинила перешкод позивачу у спілкуванні з дітьми. Був випадок коли позивач з відповідачкою викликали поліцію з того приводу, що [PERSON] приїхав до дітей, щоб забрати їх на прогулянку та не підіймався до квартири, а діти не хотіли спускатися до нього, бо певно вже втратили всякий інтерес до таких зустрічей. Позиція сторін. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі. Представник [PERSON] , адвокат Біліченко В.В., позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. В задоволенні первісного позову просив відмовити у повному обсязі. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради в судове засідання не прибув, надала суду письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі та прийняти рішення відповідно до поданих документів та чинного законодавства, враховуючи інтереси дітей ( том 1 а.с.72). Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачки, допитавши свідків у справі, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, оглянувши електронні докази у вигляді відео записів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтями\~15,\~16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Рішенням Києво Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року розірвано шлюб зареєстрований 25 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] ( том 1, а.с.11). Від подружніх стосунків у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с 12) та [PERSON] , [INFO] (том 1 а.с.13). Згідно витягу з інформаційно аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» громадянин України [PERSON] , [INFO] народженні на території України станом на 06 липня 2023 року, незнятої чи непогашеної судимості не має (том 1 а.с.15). Позивачем надано суду письмові покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які пояснили суду, що жодних обставин, які б давали підстави вважати, що спілкування [PERSON] як батька із дітьми спричинить шкоду його дітям не існує ( том 1 а.с. 64-65). Із копії витягу з ЄРДР вбачається, що сектором дізнання ВП № 1 Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області внесено відомості до ЄРДР за № 12023275460000031 від 07 лютого 2023 року стосовного того, що 07 лютого 2023 року до ВП № 1 ЧРУП надходили повідомлення про те, що в ході проведення відпрацювань УБН спільно з ВСП сел. Десна ЧЗВ ВСП із залученням службового собаки у військовослужбовців [PERSON] (в/ч [NUMBER] ), [PERSON] (в/ч [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] [PERSON] ( в/ч [NUMBER] ), [PERSON] (в/ч [NUMBER] ) в ході огляду особистих речей були виявлені наркотичні речовини (том 2 а.с.20). 29 квітня 2023 року дізнавачем сектору дізнання ВП № 1 Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (том 2 а.с.112-113). Рішенням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 61/7 від 28 травня 2024 року було затверджено висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] (том 2 а.с.43). Згідно даного висновку місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] визначено з матір`ю [PERSON] ( том 2 а.с.45,46). 28 лютого 2024 року [PERSON] було сплачено аліменти у сумі 9\~178,87 грн, 25 червня 2024 року у розмірі 9178,87 грн та 23 липня 2024 року у розмірі 9178,87 грн (том 2 а.с.53,92,93). Із копії договору про сплату аліментів, визначення місця проживання дійте та участь у їх вихованні від 02 грудня 2024 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клімішиною М.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 8325, серед іншого вбачається, що батьки домовились, що діти проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (том 3 а.с.57-59). [PERSON] працює адміністративним помічником в Представництві «СМС Кенедіан Медікел Кер Інк.», стаж роботи 4 роки, за час роботи зарекомендувала себе як відповідальний і дисциплінований працівник. Ділові якості проявляє на найвищому рівні, постійно прагне до самовдосконалення, що підтверджується характеристикою з місця роботи (том 1 а.с.138). За характеристикою з місця проживання [PERSON] у спілкуванні з сусідами доброзичлива, чуйна, веде спокійний розмірений спосіб життя (том1 а.с.137). Із витягу з інформаційно аналітичної системи « Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Плесна, Україна на території України станом на 04 жовтня 2023 року знятої чи непогашеної судимості не має (том 1 а.с.139). Із характеристики наданої директором Ірпінського академічного ліцею «Мрія» вбачається, що [PERSON] , яка навчалася у ліцею з 2018 року по 2023 рік зарекомендувала себе дисциплінованою, працелюбною, уважною ученицею ( том 1 а.с.140). [PERSON] навчався у ліцею з 2022 року. З вересня по листопад 2022 року хлопчик навчався на очній формі навчання, далі за сімейними обставинами був переведений на сімейну форму навчання. На кінець навчального року показав достатньо середній рівень знань. Потребує постійної активізації контролю ( том 1 а.с.141). Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що відповідачка не перешкоджає спілкуванню батька з дітьми, він сам не бажає такого спілкування. Відповідно до частин 1-4\~ст. 150 СК України, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до\~ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства"\~контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначає, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно частини першої\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України\~визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями частини першої, другої\~статті 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За\~статтею 153 СК України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Позивач, як батько [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , має рівні з матір`ю дітей права та обов`язки щодо дітей незалежно від того, що позивач проживає окремо від дітей, які на даний час проживають разом із матір`ю за кордоном. Таке рівне право на спілкування з обома батьками мають і діти. Позивач визнає свій обов`язок щодо участі у вихованні дітей та їх розвитку та має намір активно приймати участь у їх вихованні та у вільному спілкуванні з ними. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч.ч.1-3\~ст. 157 СК України). Самостійно вирішити питання щодо участі у спілкуванні та вихованні спільних дітей сторони не можуть. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.2\~ст. 159 СК України). Частини 1, 2\~ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства"\~передбачають, що дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» (від 07.12.2006 року) суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24.02.1995 року). Із системного аналізу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ст.\~7,\~141,\~159 СК України\~випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною родичів, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип прав та обов`язків інших членів сім`ї та родини на спілкування з дитиною може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові від 11.12.2019 в справі № 753/15487/18 Верховний Суд зазначив, що «відповідно до\~статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері». Згідно з ч.2\~ст.1 СК України\~метою регулювання сімейних відносин є зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до вимог\~ст.7 СК України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, при цьому, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Із досліджених судом доказів можна зробити висновок про те, що діти проживають разом із відповідачкою за адресою: [ADDRESS] , та у позивача існують перешкоди в спілкуванні з дітьми, зокрема, як у вигляді неможливості систематичних побачень із ними, так і безпосереднього спілкування по телефону, через мобільні додатки, що підтверджується доказами у справі. До того ж судом беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, відсутність компромісу щодо порядку зустрічей та вихованню дітей, які самі по собі не можуть впливати, та як наслідок, усунути позивача від спілкування з дітьми, оскільки особисті конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дітей. Батько, який проживає на даний час окремо від дітей, беззаперечно має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей. Втім порядок побачень батька з дітьми має бути встановлений, насамперед, з урахуванням інтересів самих дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків. Щодо посилання представника відповідача на те, що позивач має наркотичну залежність, суд відхиляє, оскільки останнім не надано суд належних достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту. Кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, а інших доказів стороною відповідача суду не надано. Дійсно, з наданого відео видно, що позивач за первісним позовом вживає наркотичну речовину, але це відео є одиничним, немає доказів того, що це вживання спричинило негативні наслідки в його відносинах з дітьми, а також те, що навіть вживання наркотичного засобу не зумовлює автоматичне та остаточне позбавлення дітей на спілкування з батьком, а лише приводить до висновку про суду про необхідність контролю з боку матері таких побачень та зустрічей. Але суд вважає, що, з урахуванням тривалого терміну відсутності спілкування дітей з батьком, є необхідним проведення зустрічей дітей з батьком у присутності матері, а в подальшому за її відсутності у разі налагодження контакту батька зі своїми дітьми. Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову (справа № 917/1307/18), якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Загалом слід розрізняти такі три загальноприйняті елементи предмету доказування: обставини, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги (підстава позову); обставини, на яких відповідач обґрунтовує свої заперечення (підстава заперечення); інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. А взагалі - обставини, які повинні бути встановлені як підстави для вирішення спору між сторонами - всі які відбулися, а також наявні юридичні факти та обставини, що мають значення для справи. Саме на обставинах, що підлягають встановленню, й будується предмет доказування в справі. Подаючи докази, сторони реалізовують своє право на доказування і одночасно виконують обов`язок із доказування, оскільки\~стаття 12 ЦПК України\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У\~Конституції України\~містяться певні норми, що гарантують отримання доказів з дотриманням законодавства України. Так,\~стаття 31 Конституції\~гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції; стаття 32 забороняє втручання в особисте життя, не допускає збирання, зберігання, використання і поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди; стаття 129 закріплює як один з основних принципів судочинства законність. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер допустимості означає, що по всіх справах, незалежно від їх категорії, повинна дотримуватися вимога про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з дотриманням порядку збирання, представлення і дослідження доказів (іншими словами, дотримання процесуальної форми доказування). Порушення цих вимог приводить до неприпустимості доказів. Спеціальний характер допустимості - це правила, що передбачають використання чітко визначених законом доказів для встановлення певних обставин справи (позитивна допустимість) або забороняють використання певних доказів (негативна допустимість). Допустимість судових доказів необхідно розглядати в широкому і вузькому значенні. Допустимість доказів в широкому сенсі означає, що будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, можуть бути отримані на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допустимість доказів у вузькому значенні конкретизується в нормах матеріального права. Так, в\~ст. 218 ЦК\~вказано, що недотримання вимог щодо письмової форми правочину спричиняє незаконність рішення суду, обґрунтованого свідченнями свідків. Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду. Існує спеціальне правило, відповідно до якого суд може, виходячи з обставин справи і ходу її розгляду, визнавати недопустимим той або інший доказ. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дітей, суд враховує, що форми й методи виховання дітей не повинні суперечити\~Конституції України\~(стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини,\~Закону України «Про охорону дитинства»\~та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні доньок і таке спілкування не перешкоджатиме нормальному розвитку дітей. Суд, також, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що побудова сімейних відносин має здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Сторони не повинні поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявити справжню турботу, реалізувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку дітей. Таким чином, виходячи з найкращих міркувань при вирішенні спору щодо усунення перешкод у спілкуванні та встановлення регламенту зустрічі з дітьми, приймаючи до уваги вік дітей, особливості їх розвитку, навчання та виховання, необхідності дотримання розпорядку дня та відпочинку, суд приходить до висновку, що вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню, а у зустрічному позові суд відмовляє, оскільки місце проживання дітей разом з матір`ю [PERSON] позивачем не оспорюється, укладено нотаріальний договір, в якому визначено місце проживання дітей, а саме з матір`ю, а позовні вимоги щодо визначення способу участі батька у вихованні дітей були вирішені в первісному позові. Щодо позовної вимоги первісного позову про зобов`язання відповідачки за один день до дня його систематичних зустрічей із дітьми, надавати позивачу точну інформацію щодо фактичного перебування дітей за допомогою засобу телефонного зв`язку, а у разі змін фактичного місця навчання, проживання, перебування дітей, повідомити позивача про це особисто на наступний день з дня настання таких обставин, то суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення таких позовних вимог, а саме зобов`язати матір [PERSON] повідомляти батька, [PERSON] про зміну фактичного місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] та їх місця навчання у дошкільному/шкільному навчальному закладі. Крім того, враховуючи вік дітей, у випадку налагодження контакту між ним та батьком, графік зустрічей може бути змінено у добровільному порядку або на підставі звернення до служби у справах дітей чи суду. Також досягнення дітьми такого віку свідчить і про те, що вони самостійно можуть користуватись засобами телефонного та електронного зв`язку, що свідчить про можливість спілкування з батьком у випадку виникнення такого бажання. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову підлягають задоволенню частково. Відповідно\~ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Outcome: partial