Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. \~ \~ \~ \~ [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2), відповідно до змісту якого (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) просить суд: -розірвати Договір дарування 1/2 частини квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , укладений 08.02.2019 року між позивачем та відповідачем-1; -визнати недійсним Договір дарування 1/2 частини квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , укладений 15.09.2021 року між відповідачем-1 та відповідачем-2. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10\~000, 00 грн. \~ \~ \~ \~Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що він з відповідачем-1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 08.02.2019 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено Договір дарування, за умовами якого позивач подарував відповідачу-1 1/2 частини квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . Проте, 22.08.2021 року відповідач-1 в ході суперечки наніс позивачу тілесні ушкодження середньої тяжкості, внаслідок чого було відкрите кримінальне провадження. Крім того, ця квартира була першою, яку позивач придбав за власні кошти, облаштована власними зусиллями позивача, який дбав про її покращення та утримання в належному стані. З цією квартирою у позивача пов`язані найважливіши моменти його життя та спогади про час, який позивач прожив у цій квартирі. Позивач й надалі продовжує проживати у цій квартирі, дбає про її стан та сплачує комунальні послуги, робить необхідні покращення, а тому ця квартира має для позивача велику немайнову цінність. У зв`язку з цим позивач просить суд розірвати укладений між ним та відповідачем-1 Договір дарування на підставі частин 1, 2 статті 727 Цивільного кодексу України. При цьому, позивач просить суд визнати недійсним укладений 15.09.2021 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договір дарування 1/2 частини квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , оскільки вважає вказаний правочин фіктивним з тих підстав, що будучи обізнаним про наявність судового спору про розірвання Договору дарування відповідач-1 відчужив 1/2 частини квартири [PERSON] , який працює водієм у відповідача-1, з метою приховання цього майна від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення. \~ \~ \~ \~ІІ. Стислий виклад заперечень відповідача-1. \~ \~ \~ \~Відповідач-1 проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вчинення відповідачем-1 умисного кримінального правопорушення проти життя, здоров`я, власності позивача, а також не надано доказів на підтвердження того, що квартира має для позивача велику немайнову цінність, що є підставою для розірвання Договору дарування від 08.02.2019 відповідно до частин 1, 2 статті 727 ЦК України. Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що укладений між ним та відповідачем-2 Договір дарування від 15.09.2021 є фіктивним. \~ \~ \~ \~ІІІ. Стислий виклад відповідача-2. \~ \~ \~ \~Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Також, відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що укладений між ним та відповідачем-1 Договір дарування від 15.09.2021 є фіктивним. \~ \~ \~ \~ІV. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. \~ \~ \~ \~У ході підготовчого провадження представником позивача було заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду кримінального провадження № 12021226200001678 від 07.09.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. \~ \~ \~ \~Протокольною ухвалою від 19.11.2024 року суд відмовив у задоволенні вищевказаного клопотання представника позивача з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом. Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. Об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 990/24/23 (провадження № 11-100заі23). У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 01 березня 2024 року у справі № 910/17615/20 зазначено, що: по-перше, провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; по-друге, під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; по-третє, обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення. Таким чином, суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі. Схожий висновок було викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21). Приписи пункту 6 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України закріплюють підставу для обов`язкового зупинення провадження у справі, а саме вирішення іншої справи, що розглядається в порядку, зокрема, кримінального судочинства. Судочинство - це процес здійснення правосуддя, тобто діяльність суду щодо розгляду та вирішення справ відповідно до вимог закону. Статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Згідно з положеннями частини 2 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Відповідно до пунктів 5, 10, 24 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження. Судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами. Досудове розслідування злочинів здійснюється у формі досудового слідства, а кримінальних проступків - у формі дізнання в порядку, передбаченому цим Кодексом (стаття 215 Кримінального процесуального кодексу України). Строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження (частина 1 статті 219 Кримінального процесуального кодексу України). Частинами 2, 3 статті 283 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Відомості про закінчення досудового розслідування вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Європейський суд з прав людини зазначав, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, 06 грудня 2007 року). З урахуванням буквального формулювання правової норми (пункт 6 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України), а також її системного тлумачення у сукупності з іншими нормами права, зокрема вказаними нормами Кримінального процесуального кодексу України, беручи до уваги закріплене у цій нормі загальне правило для усіх видів судочинства, у більшості з яких відсутня обов`язкова досудова стадія провадження, з огляду на основні засади судочинства та мету впровадження механізму зупинення провадження, передбачуваність строків такого зупинення, суд вважає, що правовою підставою для зупинення провадження у цивільній справі на підставі пункту 6 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України є саме судовий розгляд іншої справи (судове провадження). Здійснення відповідним органом досудового розслідування окремої стадії кримінального провадження - досудового розслідування, не може виступати підставою для зупинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України. Зазначене відповідає сформованій судові практиці при застосуванні пункту 6 частини 1 статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року у справі № 369/2750/21 (провадження № 61-1336св24), від 22 січня 2025 року у справі № 643/3012/20 (провадження № 61-1336св24), постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду 08 жовтня 2024 року у справі № 922/4356/23, від 23 квітня 2025 року у справі № 922/2714/23 (752/11425/22). Інше тлумачення зазначеної норми може призвести до невиправданого затягування строків розгляду цивільної справи, неможливості ефективного захисту прав людини, за яким вона звернулася до суду, та порушення принципу правової визначеності. З матеріалів справи вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 12021226200001678 від 07.09.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, наразі перебуває на стадії досудового розслідування. При цьому відсутні будь-які докази що у цьому кримінальному провадженні вручено повідомлено повідомлення про підозру, затверджено обвинувальний акт з направленням його до суду. За таких обставин суд вважає, що правові підстави для зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду кримінального провадження № 12021226200001678 від 07.09.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відсутні. V. Рух справи. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 05.02.2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.03.2025 року. \~ \~ \~ \~24.03.2025 року представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи мотивоване тим, що представник позивача перебуває на лікарняному. \~ \~ \~ \~24.03.2025 року розгляд справи було відкладено на 02.05.2025 року. \~ \~ \~ \~Представник позивача у судове засідання 02.05.2025 року не з`явився, подав до суду заяву про відкладення розгляду справи мотивовану тим, що він не зможе з`явитися у судове засідання у зв`язку із зайнятістю в органах ТЦК та СП. \~ \~ \~ \~02.05.2025 року розгляд справи було відкладено на 05.06.2025 року. \~ \~ \~ \~Позивач та його представник у судове засідання 05.06.2025 року не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. \~ \~ \~ \~При цьому, представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване зайнятістю представника позивача в іншому судовому процесі у справі № 953/2582/24. \~ \~ \~ \~Судом розглянуто вищевказане клопотання представника позивача та вирішено відмовити у його задоволенні, враховуючи наступне. Частиною 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники (частина 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Положеннями частини 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У даному випадку, незважаючи на створені судом умови для реалізації своїх прав представник позивача тричі у судове засідання не з`явився, при цьому будь-яких доказів на підтвердження поважності причин його неявки у судові засідання 24.03.2025 року та 02.05.2025 року суду не надав. Також представник позивача звертаючись до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи не навів жодних об`єктивних обставин, через які він надав перевагу участі у справі № 953/2582/24. За таких обставин, з огляду на тривалість розгляду даної справи, оскільки неявка позивача та його представника у судове засідання не перешкоджає повному та всебічному розгляду спору по суті, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх доводів, суд не знаходить підстав для чергового відкладення розгляду справи. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Усі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. \~ \~ \~ \~Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. \~ \~ \~ \~Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. \~ \~ \~ \~VІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. \~ \~ \~ \~06.02.2019 року між позивачем та відповідачем-1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. \~ \~ \~ \~08.02.2019 року між позивачем (Дарувальник) та відповідачем-1 (Обдаровуваний) було укладено Договір дарування, згідно з п. 1.1. якого Дарувальник передає майно у власність Обдаровуваного безоплатно. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 1.2. Договору дарування предметом цього Договору є 1/2 частка квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Згідно виписки з медичної карти № 1675 [PERSON] перебувала у стаціонарі у період з 26.08.2021 року по 27.08.2021 року з діагнозом: закрита травма живота, закрита травма тонкого кишківника, гемотома стінки кишки, численні садна та синці тулуба та верхніх кінцівок. \~ \~ \~ \~Відповідно до висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи від 25.08.2021 № 331 п/п-С у [PERSON] мають місце синці на обличчі, на руках та тулубі, які утворилися від ударної дії тупих твердих предметів та могли бути отримані в строк за 3-5 днів до проведення огляду. По ступеню тяжкості ці пошкодження викликали незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень. \~ \~ \~ \~06.09.2021 року позивач звернувся до ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій зазначив, що 22.08.2021 року відповідач-1 під час сварки раптово турнув позивача на підлогу, згодом схопив його за руку, почав штовхати, при цьому позивач вдарився обличчям об поверхню стіни, внаслідок чого у нього була травма обличчя (сінець під правим оком, синець на міжбрів`ї та синець на скулі праворуч. Згодом відповідач-1 почав штурляти позивача неначе м`яч, чим завдав позивачу тілесних ушкоджень. На підставі заяви позивача було відкрите кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021226200001678 від 07.09.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, яке наразі перебуває на стадії досудового розслідування, підозра у ньому жодній особі не пред`явлена, обвинувальний акт до суду не направлено. У подальшому, між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Договір дарування 1/2 частки квартири від 15.09.2021 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.12.2021. При цьому, сам Договір позивачем до суду надано не було, з клопотанням про витребування Договору дарування від 15.09.2021 від відповідачів в порядку статті 84 Цивільного процесуального кодексу України позивач до суду не звертався. VІІ. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні даного спору та застосовані норми права. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника (див. постанову Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі N 523/9855/17 (провадження N 61-14945св19)). Проте законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування, які передбачені, зокрема, статтею 727 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини 1 статті 727 Цивільного кодексу України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Інша підстава для розірвання договору дарування визначена частиною 2 статті 727 Цивільного кодексу України, відповідно до змісту якої дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. При розірванні договору дарування на вимогу дарувальника на підставі частини другої статті 727 Цивільного кодексу України визначальним є доведення обставин, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. При цьому для того, щоб можливо було розірвати договір дарування на підставі статті 727 Цивільного кодексу України, на момент пред`явлення дарувальником вимоги про розірвання договору дарування, обдаровуваний повинен бути власником майна (дарунка). Розірвати договір дарування дарувальник вправі лише за умови наявності дарунка у натурі, тобто коли дарунок на момент пред`явлення вимоги є збереженим (див. постанову Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №464/1509/17, провадження №61-34669св18). Системний аналіз указаних вище вимог закону та усталеної практики Верховного Суду вказує на те, що для розірвання договору дарування з підстав передбачених статтею 727 Цивільного кодексу України, обов`язковою умовою є наявність такого, що набрав законної сили вирок суду, щодо особи обдарованого, яка вчинила злочин оскільки, в даному випадку, право на розірвання договору, виникає саме з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. У такому випадку, дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. При цьому на час пред`явлення позову такий дарунок має бути наявний у натурі та бути збереженим. \~ \~ \~ \~Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Положеннями частин 1 та 2 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Проте, в порушення вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України ані позивач, ані його представник під час розгляду справи не надали суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідачем-1 було умисно вчинено кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я позивача, зокрема вироку суду, який набрав законної сили. Сам по собі факт подання позивачем заяви про вчинення відповідачем-1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України жодним чином не підтверджує факт вчинення цього кримінального правопорушення саме відповідачем-1. Суд зазначає, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021226200001678 від 07.09.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, наразі перебуває на стадії досудового розслідування, будь-яких доказів повідомлення у цьому кримінальному провадженні про підозру відповідачу-1 чи направлення обвинувального акту до суду позивачем надано не було. Надані позивачем виписка з медичної картки № 1675, ультразвукове дослідження органів черевної порожнини та висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи від 25.08.2021 суд до уваги не приймає, оскільки вказані докази свідчать лише про наявність у позивача тілесних ушкоджень, однак жодним чином не підтверджують той факт, що ці ушкодження були завдані саме відповідачем-1. Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що належна йому 1/2 частина квартири є такою, що становить для нього велику немайнову цінність, як і не надано жодних доказів на підтвердження наявності у відповідача-1 обов`язку ставитися особливим чином до подарованого майна. Щодо позовних вимог про визнання недійсним Договору дарування, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 15.09.2021 року, суд зазначає наступне. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим у силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України. Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства. Натомість, у даній справі позивачем взагалі не надано ані самого Договору, ані жодного доказу на підтвердження введення в оману щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів відповідачів при укладенні Договору дарування від 15.09.2021, свідомого наміру невиконання відповідачами своїх зобов`язань за Договором чи приховування справжніх намірів учасників правочину. Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач-2 на момент укладення оспорюваного Договору дарування від 15.09.2021 був близькою до відповідача-1 особою і працював у нього водієм, а відповідачем-1 правочин з розпорядження належним йому майном було вчинено саме з метою унеможливити задоволення вимог позивача за рахунок цього майна. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договору дарування від 15.09.2021. VІІІ. Висновки за результатами судового розгляду. Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки позивачем всупереч вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для розірвання Договору дарування від 08.02.2019, визначених частинами 1, 2 статті 727 Цивільного кодексу України, а також не надано доказів на підтвердження обставин, які в розумінні статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України є підставою для визнання недійсним укладеного між відповідачами Договору дарування від 15.09.2021, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю. ІХ. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору в сумі 908, 00 грн., які були сплачені при зверненні до суду з даним позовом, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10\~000, 00 грн. покладаються на позивача. Водночас, позивачем був недоплачений судовий збір за другу позовну вимогу немайнового характеру (визнання недійсним Договору дарування від 15.09.2021), у зв`язку з чим він підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Outcome: dismissed