Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 05 серпня 1989 року між ними було укладено шлюб, від якого мають повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] ; на даний час їх сімейні стосунки припинені, оскільки дружина без ніяких пояснень виявила бажання з ним не проживати, наразі можливо мешкає у своїх батьків; між ними зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, тривалий час вони разом не проживають і не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює примирення та збереження шлюбу; припинити шлюб через органи ДРАЦС відповідачка категорично відмовляється, а тому просить розірвати шлюб у судовому порядку. Позивач у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки близько трьох років і трьох місяців він з дружиною разом не проживають, практично не спілкуються і подальше існування шлюбу не відповідатиме їх інтересам; сплачений за подачу позову судовий збір залишає за собою. Відповідачка відзиву на позов не подала, в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу, подальше збереження якого неможливе, у зв`язку з чим просила час для примирення не надавати; після припинення шлюбу бажає залишити прізвище [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 05 серпня 1989 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Шаповалівським сільРАЦС Борзнянського району Чернігівської області за актовим записом №13. Від даного шлюбу подружжя неповнолітніх дітей не має. Понад три роки сторони разом не проживають, ведуть окреме господарство, не спілкуються в обсязі сім`ї, спільних інтересів не мають, примиритися не бажають, між ними втрачено почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, обоє категорично наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує положення\~ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже чоловік і дружина наполягають на припиненні шлюбу й клопотань про надання строку на примирення не заявляли. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Понесені [PERSON] в справі судові витрати по сплаті судового збору за його клопотанням залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved