Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

в позові вказано, що «…29 серпня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 06.10.2022р. (видане повторно). Станом на сьогодні позивач та [PERSON] перебувають у шлюбі. 19 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №02/887к за яким позичальник отримав кредит в розмірі 70 000 доларів США. В забезпечення виконання даного зобов`язання між банком та [PERSON] , [PERSON] , було укладено договори поруки від 19.10 2007 року, додатковими угодами від 04.06.2009р. та 24.06.2010 року до яких були внесені зміни та доповнення (вказані обставини встановлені заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2013 року) Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2013 року позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Ухвалено: стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , в користь ПАТ «Універсал Банк» 72 391, 64 долари США, що еквівалентно 578\~590.18 гривень. 04.01.2018 року приватним виконавцем Кушніром О.В, було відкрите виконавче провадження на примусове виконання виконавчого листа №344/7326/2013 від 03.12.2013р. Згідно постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 04.06.2020 у ВП №58008889 та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 04.06.2020р. стягувачу АТ «Універсал Банк» в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №344/7326/2013 від 03.12.2013р. передано нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1507840626101, номер об`єкта в РПВН 20742657. Позивач не давав своєї згоди [PERSON] на укладення договору поруки за зобов`язанням [PERSON] , про рішення ІваноФранківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2013 року про стягнення з [PERSON] грошових коштів та відкрите ВП №58008889 і постанови, які приймалися в рамках даного виконавчого провадження не знав. Позивач довідався про переоформлення квартири на «Універсал банк» з інформаційної довідки №310974284 від 27.09.2022р. сформованої приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Павлінським В.Д., згідно якої власником квартири [ADDRESS] є АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК». Підставою для державної реєстрації права власності є свідоцтво серія та номер: 615, видане 26.06.2020р. приватним нотаріусом Івано - Франківського міського нотаріального округу Юрчак О.В. Нерухоме майно - квартира [ADDRESS] було придбано позивачем та [PERSON] під час перебування у шлюбі, що підтверджується нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 22.10.2009р. серії ВМК №596381, предметом якого є квартира [ADDRESS] укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), договором іпотеки від 22.10.2009 року…». Тому позивач просив суд: Визнати недійсним та скасувати постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 04.06.2020 року постановлену приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніром Олегом Вікторовичем; (реєстраційний номер виконавчого провадження 58008889); Визнати недійсним та скасувати акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 04.06.2020 у виконавчому проваджені №58008889 складений приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Кушніром Олегом Вікторовичем; (реєстраційний номер виконавчого провадження 58008889). Визнати недійсним та скасувати свідоцтво від 26.06.2020 року, видане приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчак Олегом Володимировичем, зареєстроване в реєстрі за №615, яким посвідчено, що АТ «Універсал Банк», код ЄДРПОУ: 21133352, адреса місцезнаходження: Україна, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19 належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52861290 від 26.06.2020 14:31:17 приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчак Олега Володимировича; Внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якими відновити становище, яке існувало до порушення права: поновити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що позивач не давав згоду на здійснення дружиною поруки, договір поруки не укладено в інтересах сім`ї та за ним не отримано нічого, що б було використано в інтересах їх сім`ї; позивач дізнався про звернення стягнення на його житло тільки після вчинення цих дій таємно від нього відповідачем. В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що він не знав про укладення договору поруки його дружиною і не надавав згоду на вчинення поруки за рахунок спільного майна. В судовому засіданні представник [PERSON] надав перед судом пояснення про те, що спірна квартира придбана в шлюбі за спільні кошти; про судове рішення дізналась в 2022 році; у кредитора є інші поручителі та основний боржник; згоду чоловіка на поруку не отримувала. В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що на виконанні приватного виконавця був виконавчий лист; [PERSON] не отримувала поштові повідомлення; вона все знала; є договір іпотеки і квартира придбана на позику; є судове рішення про стягнення боргу солідарно з кількох боржників; позивач надав згоду на вчинення поруки; з 2013 року позивач не здійснив дій щодо оформлення його частки; позивач має право на компенсацію; квартира перебувала в іпотеці банку; описано та арештовано двокімнатну квартиру; квартиру передано на торги, але там її не було продано і тому банк став власником квартири, надавши згоду на її реєстрацію за кредитором; квартира вибула з володіння попередніх власників; позов спрямовано позивачем на невиконання судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. Судом встановлено наступні обставини. 29 серпня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 06.10.2022р. 19 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №02/887к за яким позичальник отримав кредит в розмірі 70 000 доларів США. В забезпечення виконання даного зобов`язання між банком та [PERSON] , [PERSON] , було укладено договори поруки від 19.10 2007 року, додатковими угодами від 04.06.2009р. та 24.06.2010 року до яких були внесені зміни та доповнення (вказані обставини встановлені заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2013 року). Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2013 року позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Ухвалено: стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , в користь ПАТ «Універсал Банк» 72 391, 64 долари США, що еквівалентно 578\~590.18 гривень. Таким чином позивач не був учасником зазначеного судового розгляду. Згідно постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 04.06.2020 у ВП №58008889 та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 04.06.2020р. стягувачу АТ «Універсал Банк» в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №344/7326/2013 від 03.12.2013р. передано нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1507840626101, номер об`єкта в РПВН 20742657. Нерухоме майно - квартира [ADDRESS] було придбано позивачем та [PERSON] під час перебування у шлюбі, що підтверджується нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 22.10.2009р. серії ВМК №596381, предметом якого є квартира [ADDRESS] укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), договором іпотеки від 22.10.2009 року. В постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі № 569/4484/22 вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття\~60 СК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею\~60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2019 року в справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18)). У справі № 161/14048/19 від 29.01.2021 ВС/КЦС вказано, що квартира оформлена на ім`я одного з подружжя, не змінює її статусу спільної власності. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі\~№ 462/518/18 дійшов до висновку про те, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відчуження частки цього майна на публічних торгах без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном. Окрім цього, ВС зауважив, що згідно з частиною третьою\~статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»\~у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Відповідно до Постанова ВС у справі 595/324/17 спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, Постанова від 23.01.2024 по справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду). Аналогічно до зазначеного положення, відповідач зобов`язаний спростувати презумпцію спільності майна, придбаного в шлюбі позивача та поручителя. Також на позивача покладається обов?язок доведення факту укладення поруки в інтересах сім`ї. В ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Договір поруки не стосується розпорядження спільним майном, а тому укладання договору поруки одним з подружжя не потребує згоди іншого, якщо це не стосується спільного майна. У разі, якщо порука передбачає відповідальність майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то згода іншого з подружжя є обов`язковою.\~ На забезпечення виконання зобов?язань боржника [PERSON] уклала договір поруки, а не договір іпотеки. Отже [PERSON] не прийняла на себе майнову поруку відповідним нерухомим майном. Тому до спірних відносин не підлягають застосуванню положення про майнову поруку. Крім цього за умови надання співвласником згоди на відповідальність майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя він підлягає залученню як до розгляду справи про стягнення грошових коштів з боржника, а також при виконанні зобов?язання поручитель має право знати про проведення оцінки майна поручителя, про проведення торгів. Однак позивач не був учасником спору про стягнення основного боргу з позичальника та поручителів. Тому встановлені відповідним судовим рішенням обставини не застосовуються до відносин за участі позивача за ч. 5 ст. 82 ЦПК України. Важливо відзначити, що в ч. 1 ст. 73 СК України вказано, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Оскільки договір поруки не укладався в інтересах подружжя, сім`ї, то [PERSON] відповідає за зобов`язанням лише особистим майном, або часткою у майні подружжя, яка виділена їй в натурі. Крім цього відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Однак доказу дотримання положення ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач суду не подав. Відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Отже поручителю належало право за ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», якого його було позбавлено приватним виконавцем та кредитором. В ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник. Отже тільки в останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник. 08 червня 2022 року Велика Палата Верховного Суду в справі\~№ 2-591/11 вказала, що за наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності). У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України). Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74). При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. \~Оскільки зазначені висновки сприйняті\~Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду як можливість виконавця звернутися до суду в порядку позовного провадження з різними по суті процесуальними документами, Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним роз`яснити свою позицію шляхом уточнення своїх висновків. Зазначене уточнення полягає в такому. В разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору - див. пункт 73 цієї постанови), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені - див. пункти 74 - 75 цієї постанови). З огляду на встановлення обставини придбання спірного майна в шлюбі позивача та [PERSON] відповідач та приватний виконавець були зобов?язані звернутись до суду для визначення часток позивача та Кульчьнської Г. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Отже на стадії виконавчого провадження поручитель має права боржника та йому повинна бути забезпечена можливість їх використовувати. Натомість відповідач та приватний виконавець спрямували свою діяльність на позбавлення поручителя прав на його житло без повідомлення поручителя про звернення стягнення на таке житло. Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений\~статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55). \~Конституційний Суд України послідовно наголошує у своїх рішеннях на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи: - «конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі» (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012); - «держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини» (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016). Відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у\~частині восьмій\~статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 30 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна. В ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що визначення вартості\~майна боржника\~здійснюється за\~взаємною згодою\~сторонами виконавчого\~провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. Отже продажу майна передує його арешт та опис, а також оцінка майна здійснюється не раніше арешту такого майна. За ч. 3 ст. 57\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» у разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Таким чином позивачу та поручителю належало право на погодження вартості майна з кредитором. В ч. 5 ст. 57\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» вказано, що виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. В ч. 6 ст. 57\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» вказано, що звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Відповідно до ч. 5 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виставляються на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому\~статтею 57\~цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на третій електронний аукціон за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому\~статтею 57\~цього Закону. У разі надання стягувачем згоди (у разі реалізації заставленого майна/предмета іпотеки надання стягувачем та заставодержателем/іпотекодержателем згоди) третій електронний аукціон (крім електронного аукціону з продажу конфіскованого за рішенням суду майна) здійснюється у спосіб продажу майна з можливістю зниження початкової ціни, але не нижче 60 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону, для нерухомого майна та 30 відсотків - для рухомого майна та з подальшою можливістю додаткового подання цінових пропозицій. Відповідно до ч. 6 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Відповідно до ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Отже положеннями Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право стягувача на передачу йому майна боржника тільки після третього аукціону, а не після першого, як здійснено щодо майна позивача. Відповідно до постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року в справі №753/18425/16-ц «… для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин…». Таким чином згоди іншого із подружжя не потрібно, якщо за договором поруки інший з подружжя забезпечує виконання зобов`язання власним майном, але не майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Позивач постійно проживає в спірній квартирі з часу її придбання і до даного моменту. Отже квартира не вибувала із володіння позивача, як про це вказав представник відповідача. Так само приватний виконавець складаючи акт арешту та опису майна зобов?язаний був прибути до відповідної квартири для її опису. Опис майна, яке підлягає арешту та продажу з торгів є необхідним для визначення її реальної ринкової вартості. Позивачу належало право погодити вартість описаного майна з кредитором, або заперечувати оцінку спірного майна для його продажу з торгів. Так само позивачу належало право придбати квартиру на торгах, з урахуванням того, що треті торги не відбулись за відповідною ціною, що визначена положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Однак усіх зазначених прав його було позбавлено відповідачем та приватним виконавцем. Постанову про передачу майна стягувачу складено 04/06/2020. Відповідно до її змісту майно передано стягувачу у зв`язку з тим, що не відбулись треті торги, а не перші торги як в судовому засіданні надав пояснення представник відповідача. Оскільки позивач не знав про складення акту про опис майна, про проведення його оцінки тому він не міг реалізувати усі передбачені для нього законом права на час зазначених дій. Таким чином позов обґрунтовано належними правовими підставами щодо неправомірності звернення стягнення на житло позивача. Зазначене здійснено на основі постанови та акту державного виконавця, які визначені законом в якості підстав для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. У свою чергу факт оформлення права власності на житло позивача за відповідачем посвідчено свідоцтвом від 26.06.2020 року, видане приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчак Олегом Володимировичем, зареєстроване в реєстрі за №615 та державною реєстрацією цих прав. Згідно зі статтею\~8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). "Житло" має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення "житлом", яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Отже, звертаючи стягнення на єдине житло позивача, відповідач зобов?язаний був враховувати вказані права та їх тлумачення в практиці Європейського суду з прав людини. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved