Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Боярської міської ради, про визнання факту самостійного виховання та утримання дитини. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 16.07.2004 він перебував із відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2016. Від шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] , який з листопада 2015 року проживав то з одним, то з іншим з батьків. В кінці лютого 2022 року, у зв`язку з повномасштабною агресією російської федерації проти України відповідачка разом із сином виїхала до Німеччини, де останній пробув до лютого 2023 року. В подальшому син повернувся до батька в Україну, а відповідачка залишилася в Німеччині. Починаючи з лютого 2023 року позивач постійно проживає спільно із сином [PERSON] , фактично самостійно його виховує та здійснює його утримання. Відповідачка, починаючи з березня 2023 року, не брала участі у догляді сина, його матеріальному забезпечені чи утриманні. Позивач вважає, що визнання права на самостійне виховання дитини повинно бути юридично зафіксоване, адже фактично здійснюючи самостійне утримання та виховання свого сина [PERSON] , він позбавлений наданих державою законних гарантій та пільг, які надаються відповідній категорії осіб. Також, в подальшому можуть виникати питання щодо оформлення документів щодо соціальної допомоги на сина, який виховується тільки одним з батьків, оформлення інших документів. Зазначене вище має юридичне значення для позивача, напряму впливає на його права й обов`язки та інтереси сина, який перебуває на його утриманні. Окрім цього, визнання того, що дитина перебуває на утриманні та вихованні позивача, необхідне для виникнення його права та обов`язків, визначених Сімейним кодексом України, в тому числі можливості представляти інтереси сина у державних та комунальних закладах, бути представником під час оформлення медичних документів у закладах охорони здоров`я, органах влади для отримання соціальної допомоги тощо. Із зазначених підстав позивач просить визнати право та встановити факт здійснення ним самостійного виховання та утримання його сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 29.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.12.2024 задоволено заяви позивача та відповідача про їхню участь у судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції, із використанням власних технічних засобів. 13.11.2024 до суду надійшла заява відповідачки про визнання позову, у якій вона зазначила, що починаючи з кінця лютого 2022 року вона постійно проживає в Німеччині та з 01.05.2023 офіційно здійснює там трудову діяльність. З вересня 2024 вона перебуває на тимчасовому консульському обліку в Генеральному консульстві України у Мюнхені. Відповідачка не в змозі здійснювати постійний догляд та утримувати спільного сина [PERSON] через стан свого здоров`я, оскільки починаючи з початку 2023 року її психологічний стан погіршився, вона відчуває тривогу, порушення сну, зниження настрою, апатію слабкість, у зв`язку з чим вона перебуває на постійному диспансерному спостереженні лікаря та отримує терапевтичне лікування. Визнання нею позовних вимог щодо факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем є необхідним з метою захисту прав та інтересів сина, включаючи заходи з лікування, оздоровлення та розвитку дитини в безпечних умовах. Постійне перебування батька разом із сином забезпечить повноцінний розвиток та належне формування особистості сина [PERSON] . Ухвалою суду від 09.12.2024 у прийнятті заяви відповідачки про визнання позову відмовлено. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] . Ухвалою суду від 27.02.2025 доручено Органу опіки та піклування Боярської міської ради підготувати та надати до суду письмовий висновок щодо розв`язання даного спору між сторонами. 06.03.2025 на адресу суду надійшов лист Служби у справах дітей Боярської міської ради Київської області №348 від 06.03.2025, у якому зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 18 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 152 Сімейного кодексу дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України дитина, яка досягла чотирнадцяти років і батьки якої проживають окремо, самостійно визначає своє місце проживання. Таким чином, 17-річна дитина має право самостійно обирати, з ким із батьків проживати. Щодо надання висновку Службою у справах дітей зазначено, що законодавством не передбачено обов`язку Служби надавати висновок до суду щодо самостійного виховання одним із батьків дитини, яка досягла 17 років. Ухвалою суду від 29.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх з підстав, наведених у позовній заяві. При цьому представник позивача зазначив, що у позивача виникло право на встановлення факту самостійного утримання ним дитини, а ризики невизнання такого права відсутні. Метою встановлення вказаного факту є бажання позивача юридично визнати його право та встановити факт здійснення ним самостійного виховання сина, а також можливість отримання відповідних пільг, передбачених чинним законодавством. Відповідачка позовні вимоги визнала повністю та просила їх задовольнити. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. При цьому в матеріалах справи містяться заяви представника Служби у справах дітей Боярської міської ради Київської області про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, із урахуванням думки сторін та представника позивача, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності представників третіх осіб. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши показання свідка та письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 16.07.2004 Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №831. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2016 шлюб між сторонами розірвано. В обґрунтування позову позивач зазначив, що в період з листопада 2015 року він та відповідач проживають роздільно, при цьому спільний син проживав час від часу по черзі в кожного із батьків. В кінці лютого 2022 року, у зв`язку із повномасштабною агресією російської федерації, відповідач разом із сином [PERSON] виїхала до Німеччини, де останній пробув до лютого 2023 року. У подальшому син сторін виявив бажання повернутися до України, проти чого відповідач не заперечувала та підтримала таке рішення сина. Починаючи з лютого 2023 року син сторін постійно проживає із позивачем, який фактично самостійно виховує та здійснює його утримання. Суд приймає такі доводи позивача, оскільки вони не заперечуються відповідачем. Та обставина, що син сторін проживає із позивачем, підтверджується також: актом, складеним депутатом Боярської міської ради Верголясом О.І. 11.06.2024, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] ; актом обстеження умов проживання, складеним головним спеціалістом та начальником Служби у справах дітей Боярської міської ради 13.06.2024; актом оцінки потреб сім`ї/особи, складеним Центром соціальних служб Боярської міської ради 02.07.2024. Разом із цим, вирішуючи наявність підстав для задоволення вимог позивача, суд керується наступним. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідності до положень ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім цього, Законом України «Про охорону дитинства» закріплено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (ч.ч. 1, 6 ст. 12). Звернувшись із даним позовом до суду, позивач просить визнати його право та встановити факт здійснення ним самостійного виховання та утримання його сина [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач, зокрема, зазначає, що визнання його права на самостійне виховання дитини повинно бути юридично зафіксоване, адже фактично здійснюючи самостійне утримання та виховання свого сина [PERSON] , він позбавлений наданих державою законних гарантій та пільг, які надаються відповідній категорії осіб. Крім того, він вказує, що в подальшому можуть виникати питання щодо оформлення документів щодо соціальної допомоги на сина, який виховується тільки одним з батьків, оформлення інших документів, визнання того, що дитина перебуває на його утриманні та вихованні, необхідне для виникнення його права та обов`язків, визначених Сімейним кодексом України, в тому числі можливості представляти інтереси сина у державних та комунальних закладах, бути представником під час оформлення медичних документів у закладах охорони здоров`я, органах влади для отримання соціальної допомоги тощо. Оцінюючи такі доводи позивача, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11.09.2024 у справі №201/5972/22. У вказаній постанові Велика Палата, зокрема, звернула увагу на наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.02.2025 у справі №128/3616/24, де зазначено, зокрема, наступне. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як встановлено судом, факт, який просить встановити позивач, як окремо визначений та обраний ним спосіб захисту своїх прав, не породжує юридичних наслідків, оскільки від встановлення такого факту особисті права позивача не зміняться та не припиняться. Право позивача на виховання та утримання ним його сина ніким не оспорюється. За своєю суттю факт, який просить встановити позивач, зводиться до визнання судом (документування) тієї обставини, що батько виконує свої батьківські обов`язки щодо свого рідного сина, тоді як законодавством не передбачено окремого встановлення такого факту. Окремо суд звертає увагу на те, в ході судового розгляд відповідач неодноразово повідомляла суду про те, що вона не заперечує того факту, що їхній з позивачем син фактично проживає з батьком та перебуває на його утриманні. В ході судового розгляду даної справи позивач не повідомляв суд про наявність між ним та відповідачкою спорів чи суперечок щодо їхнього спільного сина, у тому числі спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини тощо. Крім того, судом враховується, що станом на дату розгляду даної справи сину сторін [PERSON] виповнилося повних 17 років. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 152 Сімейного кодексу дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Син сторін [PERSON] в межах даної справи жодних позовних вимог ні до позивача, ні до відповідача не заявляв. Крім того, як зазначено Службою у справах дітей Боярської міської ради Київської області у листі №348 від 06.03.2025, у Служби відсутні передбачені законом підстави для надання висновку в межах розгляду даної справи. Із урахуванням наведеного, суд констатує відсутність між сторонами будь-якого спору щодо виконання ними обов`язків по відношенню до їхнього спільного сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні З огляду на вищевикладене, ураховуючи, що позивачем не доведено факту порушення, невизнання чи оспорювання його законних прав чи інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, підстави для захисту таких його прав чи інтересів у судовому порядку відсутні, а тому позовні вимоги позивача про визнання факту самостійного виховання та утримання ним дитини задоволенню не підлягають. Із зазначених підстав суд також визнає безпідставними та необґрунтованими вимоги позивача про визнання його права на самостійне виховання дитини, а також доводи позивача та його представника про те, що таке право позивача повинно бути юридично зафіксоване. На думку суду, вказана вимога суперечить завданням цивільного судочинства. Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed