Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк», [PERSON] та [PERSON] , у якому просить суд: - визнати недійсним кредитний договір № 501265789 від 18.09.2020, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством «Альфа-Банк»; - зобов`язати Відповідача-1 здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №501265789 від 18.09.2020 [PERSON] платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію в сумі 14400 грн. в рахунок сплати заборгованості по тілу кредиту, розмір якого передбачено умовами кредитного договору №501265789; - стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 15000000 грн. та понесені ним судові витрати. В обґрунтування позивних вимог, позивач зазначає, що 18.09.2020 між ним (як Позичальником) та Відповідачем-1 (який на той час мав назву АТ «Альфа-Банк») укладено Кредитний договір № 501265789, що складався з Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту (Пропозиція), Оферти на укладення угоди про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі - Оферта), Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтованої реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (далі - Графік), згідно з яким відповідач-1 надав позивачу для власних потреб кредит в сумі 300 000 грн. (для власних потреб у розмірі 147 554,34 грн., для повернення заборгованості за кредитним договором № 501222668 від 27.12.2019 у розмірі 152 195,66 грн.) зі строком погашення до 18.09.2025, процентна ставка: 33% (фіксована), 28% (за період з 12-го по 23-й місяць користування Кредитом, 23% (за період з 24-го по 60-й місяць користування кредитом). У п. 1 Оферти та п. 1 Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501265789 передбачено, що за користування кредитом Позичальник повинен сплатити комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 0,30% від суми кредиту. Відповідно до «Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту...» кожного місяця до 18 числа позивач, як Позичальник, повинен був сплачувати відповідачу-1 комісію за розрахунково-касове обслуговування в фіксованій сумі 900 грн. Загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування згідно з цим Графіком за весь період кредитування становить 54000 грн. Проте Позивач зазначає, що жодних розрахунково-касових послуг чи інших послуг, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, він від відповідача-1 не отримує та не отримував. До того ж умови кредитного договору № 501265789 не передбачають жодного обов`язку відповідача-1 надавати позивачу певні послуги з обслуговування кредиту, за які Позичальник повинен сплачувати комісійну винагороду. Позивач вважає, що умови кредитного договору про сплату на користь відповідача-1 комісії (комісійної винагороди) є несправедливими, оскільки враховуючи, що наданий позивачу кредит є споживчим, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України "Про захист прав споживачів" та Закон України "Про споживче кредитування" та у відповідності до умови яких для кваліфікації умов укладеного зі споживачем договору несправедливими, необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а саме, оспорюваний кредитний договір передбачає лише обов`язки позивача по сплаті комісії, проте не покладає на відповідача-1 жодних зустрічних зобов`язань по наданню на користь Позичальника певних послуг, за які така комісія сплачується, а також не встановлює їх вид та періодичність. За таких умов, позивач, згідно з оспорюваним договором, має щомісяця сплачувати на користь відповідача-1 фіксовану суму комісії, не отримуючи при цьому жодних зустрічних послуг від відповідача, що є несправедливим та суперечить ч.3 статті 509 ЦК та статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, позивач вважає, що умови оспорюваного кредитного договору №501265789, якими передбачено сплату щомісячної комісійної винагороди за обслуговування кредиту/комісії, суперечать положенням ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому підлягають визнанню недійсними, а враховуючи недійсність умови договору про сплату комісії, загальний розмір заборгованості позивача за тілом кредиту підлягає перерахуванню шляхом зменшення на суму фактично сплачених [PERSON] на користь відповідача-1 коштів в рахунок оплати комісії за період з 18.10.2020 по 18.01.2022, тобто на суму 14400 грн. Позивач також стверджує, що відповідачами було приховано від нього суттєву інформацію про АТ «АЛЬФА-БАНК», яка була необхідна для здійснення ним свідомого вибору позикодавця, та, за наявності якої, позивач не вступив би у договірні відносини з відповідачем-1. Зокрема, позивач, посилаючись на інформацію, оприлюднену в офіційних відкритих джерелах зауважує, що йому стало відомо наступне: - у 2020-2022 роках кінцевими власниками істотної участі в «Альфа-Банку», є російські олігархи: відповідач-2 та відповідач-3; - рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 19 жовтня 2022 року, уведеним в дію Указом Президента України від 19 жовтня 2022 року № 726/2022, до відповідачі 2,3 застосовано санкцій згідно ст.3 Закону України «Про санкції», тобто зокрема через загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяння терористичній діяльності, тощо; - відповідач-2 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України: фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади, зміни меж території або державного кордону України, вчинені групою осіб за попередньою змовою. Зокрема правоохоронними органами встановлено, що відповідач-1 причетний до фінансування війни проти України, зокрема з початку повномасштабного вторгнення рф він фінансував військові заводи країни-агресора, серед яких «Тульський патронний завод» (який виробляє набої), «Уральський оптико-механічний завод імені Яламова» (виробляють високотехнологічне обладнання для бойових літаків та вертольотів рф). Для фінансування загарбницьких «проектів» відповідач-1 використовує активи підконтрольного йому російського фінансово- інвестиційного консорціуму «Альфа-Груп». Також він задіяв власні бізнесові ресурси для масового розповсюдження сухпайків, одягу та іншої продукції під торговим знаком «армия россии», яка постачається окупантам на передову, організував збір матеріально-технічної допомоги для потреб окупаційних угруповань рф, які воюють в Україні. Проте, на момент укладення оспорюваного договору, позивачу не було надано (тобто фактично приховано) інформацію про структуру власності AT «Альфа Банк» та громадян країни-агресора, які були ключовими учасниками у структурі власності банку. За умови надання вказаної інформації позивач не вступав би в договірні відносини з вказаним банком, оскільки з 2014 року є противником придбання будь- продукції, що має відношення рф, щоб уникнути тим самим будь-якого фінансування країни-агресора чи збільшення її доходів чи доходів її громадян. Отже, Кредитний договір № 501265789 від 18.09.2020, укладений позивачем під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення (особа контрагента та її бенефіціарів, активи банку), а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним Крім визнання вказаного договору недійсним, позивач просить стягнути з відповідачів моральну шкоду, завдану вчиненням даного правочину, посилаючись на те, що після отримання інформації про зв`язки відповідачів з рф, позивач зазнав душевних страждань, які були викликані наступними факторами: - позивач на підставі оспорюваного договору тривалий час сплачував на користь відповідача-1 відсотки за користування кредитом та комісію, чим збільшував доходи AT «Альфа-Банк»; - за рахунок отриманих AT «Альфа-Банк» доходів збагачувалися також його бенефіціари: відповідачі 2,3, що надавало їм змогу використовувати власні бізнесові ресурси для фінансування та матеріального забезпечення окупаційних військ та виробництва зброї у рф. - через дії військ країни-агресора, до фінансування яких були причетні відповідачі, загинули та отримали поранення українці (серед яких є і знайомі позивача), а також було завдано збитків економіці, інфраструктурі України, а також майнової шкоди її громадянам. У зв`язку з вказаними обставинами позивач перебуває у стресовому стані, відчуває душевні страждання оскільки він неумисно та неусвідомлено збільшував доходи відповідачів, які в подальшому використовувалися на фінансування озброєння та матеріальне забезпечення країни-агресора та її армії. Через вказані обставини позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, погіршення стану здоров`я (головні болі, безсоння), через що не може реалізовувати свої звички та бажання. На момент подання цього позову [PERSON] оцінює спричинену йому моральну шкоду в сумі 15 000 000 грн. Процесуальні дії. 11.04.2024 зазначений позов надійшов до суду. Відповідно до протоколу авторозподілу судової справи між суддями від 11.04.2024, головуючим суддю визначено суддю Корчкова А.А. Ухвалою суду від 17.04.202 у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, повідомлення відповідачів 2 та 3 про дату, час та місце розгляду справи здійснювати шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Підготовче судове засідання призначено на 29.05.2024, яке неодноразово відкладалось за клопотаннями позивача. 29.05.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи. 29.05.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи у зв`язку з необґрунтованістю клопотання. 19.08.2024 ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Сенс Банк», адвоката Рудницького Юлія Ігоровича, про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням ним власних технічних засобів у даній цивільній справі. 20.08.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, відмовлено у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів та про зупинення провадження у справі до закінчення проведення судово-психологічної експертизи з тих підстав, що інформацію та документи, які позивач просив витребувати у відповідача, АТ «Сенс Банк» не відносяться до предмета доказування в рамках судового провадження у даній цивільній справі № 366/1076/24. Позовні вимоги [PERSON] стосуються визнання недійсним кредитного договору № 501265789 від 18.09.2020, укладеного між АТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» та [PERSON] , копія якого долучена ним до позовної заяви, та буде досліджена судом в процесі розгляду справи по суті. У задоволенні клопотання позивача [PERSON] щодо зупинення розгляду зазначеної цивільної справи № 366/1076/24 до закінчення проведення судово-психологічної експертизи суд відмовив з огляду на те, що судово-психологічна експертиза в рамках зазначеного судового провадження судом не призначалась, а буде проводитись за ініціативи та на замовлення позивача [PERSON] , про що він зазначив у своєму клопотанні, а також з метою дотримання строків розгляду зазначеної цивільної справи. Зокрема, 23.10.2024, 05.11.2024, 10.12.2024, 11.12.2024 до суду надходили письмові клопотання позивача та його представника про відкладення судового засідання та про зупинення розгляду зазначеної справи до закінчення проведення судово-психологічної експертизи № 2037/21-21, яка виконується за замовленням позивача експертами Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Також аналогічні клопотання позивач та його представник заявляли у судових засіданнях, зокрема 02.07.2024, 23.09.2024, 23.10.2024, 06.11.2024, 09.01.2025, 17.02.2025, 29.04.2025, 01.05.2025, 27.05.2025, 12.06.2025. Судове засідання, призначене на 11.12.2024 не відбулося у зв`язку з відсутністю електропостачання у Іванківському районному суді Київської області, що підтверджується відповідною довідкою /а.с.201/. Судове засідання, призначене на 27.01.2025 було відкладено на 05.02.2025 у зв`язку з госпіталізацією позивача із залу судових засідань Іванківського районного суду Київської області. Ухвалою суду від 30.01.2025 задоволено клопотання представника позивача, Панченко Алли Віталіївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Судове засідання призначене на 05.02.2025 було відкладено на 17.02.2025 у зв`язку із зайнятістю судді у іншій кримінальній справі. Ухвалою суду від 10.02.2025 задоволено клопотання представника позивача, Панченко Алли Віталіївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Позиції сторін. Позивач та його представник, адвокат Панченко А.В. у судових засіданнях, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача 1, Акціонерного товариства «Сенс Банк», адвокат Рудницький Ю.І. у судових засіданнях просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову зазначив, що вказані позовні вимоги вважає безпідставними та такими, в яких відсутній предмет спору. Зауважив, що подібного роду позови (Клієнта до Банку) подаються як зустрічні в рамках первісного позову. Звернув увагу суду, що у провадженні судді Іванківського районного суду Київської області Слободян Н.П. перебуває цивільна справа за позовом АТ «Сенс» Банк» до [PERSON] про стягнення з останнього заборгованості у розмірі 300 000, 00 грн. за кредитним договором, який [PERSON] просить визнати недійсним у рамках даного судового провадження. Тому представник Відповідача 1 вважає, що позов до АТ «Сенс Банк» про визнання кредитного договору недійсним [PERSON] подано з метою ухилення від погашення заборгованості за первісним позовом. Крім того, також зазначив, що у даному випадку не зрозуміло, яким чином із цим позовом пов`язані особи, які вказані позивачем у позовній заяві як Відповідач 2 та Відповідач 3, оскільки ці особи є колишніми кінцевими бенефіціарами АТ «Альфа Банк» та наразі жодного відношення до АТ «Сенс Банк» не мають. Звернув увагу суду, що АТ «Сенс Банк» вже більше року є державним банком, з кінцевим бенефіціаром Кабінетом Міністрів України в особі Міністерства фінансів України. Крім того, АТ «Сенс Банк» по своїй суті і є АТ «Альфа Банк», лише з іншою назвою - АТ «Сенс Банк». Також представник Відповідача 1 зауважив, що позивач, [PERSON] дійсно є клієнтом Банку та дійсно отримував кредит ще у АТ «Альфа Банк». Зазначив, що кредитні кошти за договором № 501265789 були надані [PERSON] у сумі 300 000,00 грн. для власних потреб, у тому числі 152 195,66 грн. для погашення заборгованості за іншим кредитним договором, укладеним ним з АТ «Альфа Банк» раніше. Проте свої кредитні зобов`язання позивач не виконує, тому і виникла заборгованість від погашення якої він ухиляється, у тому числі звертаючись з даним позовом до суду. Відповідачі 2 та 3 у судове засідання не з`явились. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, зареєстроване місце зареєстроване місце проживання відповідача 2 - не відомо, відповідач 3 - місце реєстрації: російська федерація, м. москва. Приписами ч. 2 ст. 496 ЦПК України передбачено, що іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За правилами ч. 1 ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Водночас названою нормою встановлено право, а не обов`язок суду звертатися у разі необхідності, з урахуванням обставин конкретної справи та вимог закону, до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави з судовим дорученням. Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулюється Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої Законом України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони. Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, який діє до тепер. Відповідно до ч. 1 ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. За зверненням Міністерства юстиції України Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану. Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права. Відповідно до Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року» № 2783-IX від 01.12.2022 (набрав чинності 23.12.2022) у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь, Україна зупинила дію та вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. мінську 22.01.1993 року і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, вчиненого від імені України у м. москві 28.03.1997 року і ратифікованого Законом України від 3.03.1998 року № 140/98-ВР. Крім того, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з поштою росії та білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються. Разом з тим, відповідно до правил ч.ч. 1, 2 ст. 498 ЦПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому Цивільним процесуальним Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. Таким чином, відповідно до правових норм чинного законодавства України, з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи, відповідачу необхідно вручити копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі у перекладі на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності через Міністерство юстиції України. Разом з тим, у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало мзс рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Отже подальше застосування відповідного алгоритму з отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію російської федерації проти України. З огляду на вищенаведене, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних справах, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи неможливість виконання судового доручення про вручення відповідачу 2 та відповідачу 3 судових документів та повісток у справі № 366/1076/24 дипломатичними каналами, суд дійшов висновку про повідомлення відповідача 2 та відповідача 3 про дату, час і місце розгляду цивільної справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відтак, відповідач 2 та відповідач 3 про дату, час і місце розгляду вказаної цивільної справи повідомлені вчасно, належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Фактичні обставини, встановлені судом. Відповідно до Оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501265789 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18.09.2020 (а.с.11), [PERSON] пропонує АТ «Альфа банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту. Підставою для угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк». Оферта містить умови споживчого кредиту: тип кредиту «Кредит готівкою», процентна ставка 33,00 %, фіксована. Строк кредиту 60 місяців. За надання кредиту визначено суму комісії 0,00 % від суми кредиту, зазначеній в оферті, за обслуговування кредиту 0,30 % від суми кредиту. Дата повернення кредиту 18.09.2025, на рахунок відкритий у банку. Розмір кредиту 300 000,00 грн., у тому числі 147 554,37 грн. для власних потреб, 152 195,66 грн. для повернення заборгованості за кредитним договором № 501222668 від 27.12.2019 та 250,00 грн. для оплати страхового платежу. Спосіб видачі - переказ коштів на рахунки, відкриті в АТ «Альфа Банк». Також, відповідно до вказаної Оферти, сторонами узгоджено умови кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Тип кредиту відновлювальна кредитна лінія. Сума кредиту до 200 000,00 грн. Процентна ставка 26 % річних, тип ставки фіксована. Строк дії кредитної картки 3 роки з моменту випуску. Вказаною офертою також передбачено, що у Додатку №1 до цієї Угоди та Додатку №4 до договору, що є невід`ємною частиною Угоди, визначено такі деталі: складові загальної вартості кредиту, графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, суми комісійні винагороди та інші платежі за Угодою. У Додатку №4 до договору визначено такі умови: сума кредиту, процентна ставка, строк користування кредитом, комісійні винагороди, порядок сплати кредиту за відповідною програмою. Офертою визначається, що позичальник беззаперечно підтверджує, що перед укладенням Угоди ознайомлений, в тому числі, у письмовій формі: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ; з інформацією, зазначеною в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка розміщена на офіційній сторінці Банку у мережі Інтернет за посиланням www.alfabank.ua. Наведене вище міститься також в Акцепті пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501265789 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18.09.2020 (а.с. 10). Додатком №1 до угоди про надання кредиту № 501265789 від 18.09.2020, що є невід`ємною частиною кредитного договору, передбачено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг (а.с.12). З 18.09.2020 по 18.09.2025 [PERSON] зобов`язався сплатити банку чисту суму кредиту за розрахунковий період 669 959,84 грн., зокрема: сума кредиту за договором - 300 000,00 грн., проценти за користування кредитом - 315 959,84 грн., комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 54 000, 010 грн. та 250,00 грн. третім особам за послуги страховика. При цьому, додатку №4, про який зазначено як в Оферті так і в Акцепті пропозиції разом із позовом до суду подано не було. Факт отримання позивачем кредитних коштів у сумі 300 000,00 грн. на підставі укладеного договору № 501265789 підтверджується виписками з банку, долученими до позовної заяви та ним не оспорюється /а.с.13-24/. Враховуючи наведене, встановлено, що [PERSON] відповідно до укладеного кредитного договору отримав можливість користуватися кредитними грошовими коштами. Відповідач 1 свої зобов`язання виконав, надавши позивачеві можливість користуватись кредитними коштами. Крім того, зі вказаних банківських виписок вбачається, що [PERSON] здійснював погашення кредиту та відсотків за Кредитним договором № 501265789, а також, з 19.10.2020 по 18.02.2022, сплатив комісії за цим договором у загальній сумі 15 300 грн. Оцінка суду. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Правовідносини, що виникли між сторонами у зв`язку з укладенням кредитного договору регламентуються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Принцип свободи договору є фундаментальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Згідно зі ст.642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. У відповідності до ч.1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц (провадження №61-34764св18), від 17 січня 2022 року у справі №234/7723/20 (провадження №61-6379св21). Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України необхідно розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Окрім цього, цього, відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» клієнт має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач акцептував оферту банку, у зв`язку з чим між ним та АТ «Сенс Банк» (раніше АТ «Альфа Банк») виникли договірні відносини, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків. З матеріалів справи вбачається, що умови кредитного договору № 501265789 від 18.09.2020 погоджені сторонами до його укладення, викладені в тексті договору у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, відображені у Графіку платежів, що є невід`ємною частиною договору. Зазначені документи власноруч підписані позичальником [PERSON] , що свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування. Згода позивача з умовами надання кредиту на погоджених умовах та встановленням з відповідачем правових відносин підтверджена тією обставиною, що після отримання від кредитора суми кредиту, позивачем не здійснено зворотного переказу коштів відповідача як помилково одержаних. Оспорюваними умовами кредитного договору не порушуються права позивача, виключно у захисті яких полягає завдання цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Оспорюваний позивачем договір не містить будь-якої відповідальності позивача за порушення ним грошового зобов`язання, наявність якої могла би бути розцінена як встановлення жорстких обов`язків споживача в розумінні пункту 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживача». Надаючи оцінку доводам сторін, суд зауважує, що позивач акцептуючи оферту та, в подальшому, вчиняючи дії, а саме користуючись кредитними коштами і здійснюючи погашення заборгованості, як за тілом кредиту, так і за відсотками та комісією, що підтверджується долученими до позовної заяви доказами, зокрема Акцептом пропозиції /а.с.10/ та платіжними документами /а.с.13-24/, фактично висловив свою згоду з формою кредитного договору, умовами якого, крім іншого, визначено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Таким чином, умови кредитного договору не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача і не є несправедливими. Принцип рівності сторін не порушений укладанням кредитного договору. Укладення кредитного договору на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі, позивача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства. Доводи позивача щодо недійсності правочину є узагальненими неконкретизованими, а відтак необґрунтованими. Крім того, з приводу доводів позивача щодо ненадання йому банком на момент укладення оспорюваного договору інформації про структуру власності AT «Альфа Банк» та громадян країни-агресора, які були ключовими учасниками у структурі власності банку, суд зазначає, що надання вказаної інформації клієнтам під час укладення кредитних договорів, не передбачена законодавством України. Позивач стверджує, що Відповідачами було приховано від нього суттєву інформацію про АТ «Альфа Банк», яка було необхідною для здійснення ним свідомого вибору позикодавця, проте, доказів того, що позивач, перед укладенням оспорюваного договору, звертався із запитом про надання вказаної інформації до АТ «Альфа Банк», до суду не надано. Таким чином твердження позивача про те, що за умови надання йому вказаної інформації, він би не вступав у договірні відносини зі вказаним банком, жодним чином не обґрунтоване, безпідставне та не містить в собі законодавчого підґрунтя. За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Як зазначено у п.п. 19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В ході судового розгляду даної справи позивач не довів жодними належними, допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, обставин, якими обґрунтовуються заявлені ним вимоги. При зверненні до суду позивач посилався на те, що у разі повідомлення відповідачами правдивої інформації щодо структури АТ «Альфа Банк», він би не уклав з вказаний кредитний договір. Проте, указане не є підставою для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 229 ЦК України. Так, у кредитному договорі № 501265789 від 18.09.2020 зазначені всі істотні умови договору, які сторони погодили, підписавши його. При цьому матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення його прав, недостатності наданої йому відповідачем інформації щодо кредитодавця саме в момент укладення оспорюваного правочину. Оцінюючи надані суду докази в сукупності, суд приходить до висновку, що кожен з них окремо та в сукупності не доводять факту застосування до позивача обману з боку відповідачів при підписанні оспорюваного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, що містяться у справі, оцінивши їх, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи позицію відповідача-1, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Під час розгляду справи не встановлено обставин для задоволення позову [PERSON] із визначених ним підстав укладання кредитного договору від 18.09.2020 та під впливом обману, тому відсутні правові підстави, передбачені нормами статей 215, 203 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним вказаного кредитного договору. Суд акцентує увагу, що позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами, розумів зміст і суть оспорюваного правочину та його наслідки, погодився з ними, що підтверджується його особистим підписом, тобто, сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного правочину, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Щодо визнання недійсною умови кредитного договору про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачав право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. На виконання вимог, у тому числі п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У даній справі необхідність внесення плати у розмірі 0,30% від суми кредиту, а саме 900,00 грн. щомісяця за розрахунково-касове обслуговування кредиту, передбачена Офертою на укладання угоди про надання кредиту №501265789, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18.09.2020 (а.с. 11), Акцептом пропозиції (а.с. 10), а також є відображена у Додатку №1 до угоди про надання кредиту № 501265789 від 18.09.2020, яким передбачено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг та відповідно до якого, [PERSON] зобов`язався сплатити банку у тому числі комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 54 000, 00 грн. Суд зазначає, що відповідно до Оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501265789 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18.09.2020 та Акцепті пропозиції, сторонами узгоджено умови надання кредиту та відкриття відновлювальної кредитної лінії, зокрема узгоджено, що сума комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту становить 0,30 % від суми кредиту. Підписуючи спірний договір, позивач добровільно погодився з його умовами, взяв на себе відповідні зобов`язання, договір підписаний ним без будь-яких зауважень та заперечень, користуючись кредитними коштами позивач підтвердив свою згоду із запропонованими умовами кредитування, певний час виконував умови кредитного договору та сплачував кредитні кошти у тому числі і комісію за розрахунково-касове обслуговування, яку, у загальному підсумку, сплатив у розмірі 15 300, 00 грн., отже не вважав умови вказаного договору несправедливими. При цьому, суд зауважує, що ні Офертою ні Акцептом пропозиції не визначено у чому саме полягає плата за розрахунково-касове обслуговування кредиту. Відповідно до Оферти та Акцепту, вказана інформація міститься у додатку №4 до договору, проте, вказаного додатку позивачем разом із позовом до суду подано не було. Враховуючи викладене, суд не вбачає за можливе перевірити весь обсяг послуг з обслуговування кредиту, які банк надає позивачу відповідно до кредитного договору № 501265789, а тому, твердження позивача щодо несправедливих умов про сплату на користь відповідача-1 комісії не підтверджені належними доказами, відтак, відсутні підстави для зобов`язання Відповідача-1 здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №501265789 від 18.09.2020 [PERSON] платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію в рахунок сплати заборгованості по тілу кредиту, розмір якого передбачено умовами кредитного договору №501265789. Щодо проведення судово-психологічної експертизи. 22.05.2024 [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи щодо визначення завданої йому моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 15 000 000 грн. /а.с.48-49/. 29.05.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи /а.с.56-58/. 02.07.2024 та 20.08.2024 [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до закінчення проведення судово-психологічної експертизи, у якому зазначив, що 18.06.2024 він звернувся до Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз із заявою про проведення йому психологічної експертизи в рамках зазначеної справи. 25.06.2024 йому було виставлено рахунок № 2834 від 25.06.2024 на попередню оплату експертизи, який він оплатив 01.07.2024 /а.с.67-72, 96-99/. 20.08.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, відмовлено у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів та про зупинення провадження у справі до закінчення проведення судово-психологічної експертизи /а.с.119-121/. 23.10.2024 [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про відкладення судового засідання, зазначивши, що 15.10.2024 він направив запит до Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, у якому просив повідомити про орієнтовні терміни проведення судово-психологічної експертизи, на який 21.10.2024 отримав відповідь, що у зв`язку з хворобою експерти, відповідь на вказаний запит буде надано після закриття листка тимчасової втрати працездатності експерта та її виходу на роботу на підтвердження чого додав копію запиту до експертної установи та відповідь на нього /а.с.149-150/. 05.11.2024 [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про призупинення розгляду справи до закінчення проведення судово-психологічної експертизи, зазначивши, що 24.10.2024 він отримав відповідь № 4568/4150-14-24/21, у якій експерт повідомляє, що експертиза, призначена за його заявою, може бути виконана орієнтовно у першому кварталі 2025 року. Також експерт вказує на необхідність долучення додаткових матеріалів, про які було сказано у його клопотанні з супровідним листом від 10.09.2025р №3998/2544-14-24/21. Проте дане клопотання і супровідний лист [PERSON] не отримував і тому 25.10.2024 звернувся до Вінницького відділення КНДІСЕ з проханням надіслати клопотання експерта повторно на його електронну адресу. 31.10.2024 на електронну адресу позивача надійшло вказане клопотання на підтвердження чого додав зазначені вище копії листа та клопотання експерта /а.с.163-168звор./. При цьому зауважив, що орієнтовна дата проведення експертизи у першому кварталі 2025 року обумовлена тільки завантаженістю експерта, яка суттєво збільшилася по причині війни в Україні, а не відсутністю конкретних недоданих ним матеріалів. 10.12.2024 [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи до закінчення проведення психологічної експертизи, додавши відповідь експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10.12.2024 № 51/664820-14-24/21, у якому зокрема зазначено, що в ході опрацювання документальних матеріалів було виявлено ряд відомостей, котрі потребують уточнення, про що [PERSON] буде додатково направлено клопотання експерта. Експертиза, призначена за його заявою буде взята до виконання після оплати додаткового рахунку та може бути виконана орієнтовно у першій половині 2025 року /а.с.194,195/. 09.01.2025 у судовому засіданні [PERSON] просив відкласти розгляд справи у зв`язку з відсутністю висновку експерта також просив долучити до матеріалів справи його звернення до Вінницького відділення КНДІСЕ від 03.01.2025, у якому він просить експерта повідомити про хід експертизи та орієнтовні терміни її завершення. Також додав скріншот екрану монітора комп`ютера, на якому відображено текст відповіді експерта на його електронну адресу, зокрема зазначено, що експерт, якій доручено виконання експертизи перебуває у щорічній відпустці з 24.12.2024 по 08.01.2025, тому відповідь на заяву [PERSON] буде надіслана після її виходу на роботу. /а.с.227, 228/. 17.02.2025 у судовому засіданні представник позивача адвокат Панченко А.В. просила долучити до матеріалів справи лист та клопотання експерта Вінницького відділення КНДІСЕ № 2037/24-21 від 17.02.2025, які адресовані [PERSON] у відповідь на його запит, у якому зокрема зазначено, що про забезпечення прибуття [PERSON] до експертної установи 25.04.2025 на 09:00 для проходження безпосереднього психологічного обстеження. Також представник позивача надала лист експерта від 04.02.2025, у якому зазначено про направлення рахунку [PERSON] за проведення експертизи /а.с.62-66/. 01.05.2025 [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи до отримання висновку експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, у якому зазначив, що 25.04.2025 він прибув до експертної установи, де йому проведено психологічне обстеження. При цьому, щодо термінів надання висновку за результатами експертизи, експерт повідомила, що вона з 28.04.2025 перебуватиме у відпустці протягом двох тижнів Висновок включає великий об`єм робіт тому, враховуючи завантаженість експерта буде наданий не раніше червня 2025. 23.05.2025 до суду від Вінницького відділення КНДІСЕ надійшла відповідь на лист Іванківського районного суду Київської області від 01.05.2025 щодо стану виконання експертизи у цивільній справі №366/1076/24, зокрема зазначено, що запитувана судом експертиза перебуває на стадії виконання, та, враховуючи поточну завантаженість експерта, буде виконана орієнтовно у третьому кварталі 2025 року. /а.с.121/. Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Разом з тим слід зазначити, частиною другою статті 2 ЦПК України встановлено, що неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства. Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним. Зловживання процесуальними правами відбувається, коли дії учасника судового процесу суперечать основним цілям цивільного судочинства, таким як швидкий, повний та неупереджений розгляд справи. З метою забезпечення [PERSON] , можливості реалізації його прав щодо подання доказів, зокрема висновку судово-психологічної експертизи, судом близько шести разів відкладався розгляд справи з урахуванням інформації від позивача та експерта щодо строків виконання експертизи. Суд звертає увагу, що строки проведення експертизи постійно змінювались з різних причин (перебування декілька разів у відпустці експерта, лікарняний, зміна навантаження), та не дають можливості суду чітко визначити строки подання позивачем вказаного доказу та його дослідження судом. У цивільному процесі кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено законом. Сторони та інші учасники справи зобов`язані надати докази суду. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Суд також враховує, що на розгляді Іванківського районного суду Київської області знаходиться справа 366/621/24 за позовом АТ «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка зупинена ухвалою суду від 20.05.2024, на час розгляду справи у даному провадженні. Враховуючи викладене, судом з метою запобігання зловживання процесуальними правами, оскільки подальше відкладення судових засідань може призвести до затягування процесу та перешкоджання в ухваленні рішення по двом справам, що перебувають на розгляду суду, судом, 12.06.2025 прийнято рішення про відмову в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи до третього кварталу 2025 року. Щодо стягнення моральної шкоди. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, крім іншого, просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду, завдану вчиненням даного правочину, посилаючись на те, що після отримання інформації про зв`язки відповідачів з рф, позивач зазнав душевних страждань, які були викликані наступними факторами: - позивач на підставі оспорюваного договору тривалий час сплачував на користь відповідача-1 відсотки за користування кредитом та комісію, чим збільшував доходи AT «Альфа-Банк»; - за рахунок отриманих AT «Альфа-Банк» доходів збагачувалися також його бенефіціари: відповідачі 2,3, що надавало їм змогу використовувати власні бізнесові ресурси для фінансування та матеріального забезпечення окупаційних військ та виробництва зброї у рф. - через дії військ країни-агресора, до фінансування яких були причетні відповідачі, загинули та отримали поранення українці (серед яких є і знайомі позивача), а також було завдано збитків економіці, інфраструктурі України, а також майнової шкоди її громадянам. У зв`язку з вказаними обставинами позивач перебуває у стресовому стані, відчуває душевні страждання оскільки він неумисно та неусвідомлено збільшував доходи відповідачів, які в подальшому використовувалися на фінансування озброєння та матеріальне забезпечення країни-агресора та її армії. Через вказані обставини позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, погіршення стану здоров`я (головні болі, безсоння), через що не може реалізовувати свої звички та бажання. На момент подання цього позову [PERSON] оцінює спричинену йому моральну шкоду в сумі 15 000 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Для стягнення моральної шкоди необхідно довести факт її завдання, тобто наявність душевних страждань, переживань, приниження честі та гідності, які виникли внаслідок дій або бездіяльності відповідача. Якщо позивач не може надати переконливі докази цих страждань, суд може відмовити у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди. При цьому суд звертає увагу на те, що моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року (справа № 815/2603/16), від 16 жовтня 2019 року (справа № 815/6107/17), від 04 березня 2020 року (справа № 815/2215/15). Оскільки під час судового розгляду судом не встановлено порушення прав позивача, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі, а вимога щодо стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги щодо порушення права позивача, тому вказана вимога задоволенню не підлягає. Судові витрати. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, а позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати по сплаті судового збору суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed