Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника. [PERSON] (далі - позивачка) звернулась до суду із позовом до Свеської селищної ради Шосткинського району Сумської області, в якому просила визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] двокімнатну квартиру загальною площею 48.7 кв.м. розташовану в [ADDRESS] , а також визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 48.7 кв.м. розташовану в [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності в порядку набувальної давності на 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 48.7 кв.м. розташовану в [ADDRESS] , що належала [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період часу з 15 грудня 1979 року по 12 травня 2000 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу 24 квітня 1992 року ними було придбано двокімнатну квартиру загальною площею 48.7 кв.м. розташовану в [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу укладався колишім чоловіком позивачки [PERSON] . Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 12 травня 2000 року. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя продовжувало проживати разом в одній квартирі та вести спільне господарство. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] спадщину ніхто не приймав. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є спільна донька [PERSON] , яка спадщину не прийняла, тому не може бути відповідачем у справі. Позивачка зазначила, що проживала і проживає у зазначеній квартирі, вважаючи, що має право у ній проживати та має право на зазначену квартиру, таким чином придбана за час шлюбу квартира, розташована в [ADDRESS] є спільною сумісною власністю, і [PERSON] має частину зазначеної квартири. Мотивуючи вимогу про визнання за [PERSON] право власності в порядку набувальної давності на 1/2 частину двокімнатної квартири, зазначила що фактично не перебувала в шлюбі з [PERSON] на момент його смерті, і не має права успадкувати зазначену частину квартири, що належала [PERSON] , однак протягом 18 років після смерті [PERSON] продовжує проживати у зазначеній квартирі, добросовісно та безперервно володіти і користуватись цим нерухомим майном, доглядає за ним та утримує його, займається поточним та капітальним ремонтом, сплачує усі комунальні послуги, а тому, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням вказаною квартирою, у неї виникло право власності на зазначену 1/2 частину квартири за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України. Представником відповідача відзив не подано. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, заяв клопотань до суду не скеровувала, її представник адвокат Глух М.В. у судовому засіданні просив розгляд справи проводити за відсутності позивачки, заявлені позовні вимоги підтримав просив задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві. Представник Свеської селищної ради Сумської областіу судове засідання не з`явився, до суду скерована заява, про розгляд справи у відсутність представника, щодо задоволення позовних вимог не заперечують. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24.02.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 26.03.2025 року (а.с.30). Своєю ухвалою від 20.03.2025 року суд постановив розгляд справи проводити в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів з представником позивачки адвокатом Глух М.В. (а.с.38). Ямпільський районний суд Сумської області своєю ухвалою від 26.03.2025 року призначив справу до судового розгляду (а.с.43). Заслухавши представника позивача, з`ясувавши обставини, на які позивач покликається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо який є у справі та зібраним у цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити, з огляду на таке. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. З матеріалів справи встановлено, що позивачка [PERSON] [INFO] , уродженка с.Орлівка Ямпільського району Сумської області (згідно з копії паспорта у виді ID-картки № [NUMBER] ) значиться зареєстрованою з 19.01.1990 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади №2023/002703436 від 03.04.2023 року (а.с.6). Із долученої копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00049251208 від 06.02.2025 року, вбачається що 15.12.1979 року виконкомом Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.11-11зв.). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12.05.2000 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 12.05.2000 року зроблено запис №34, після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.9). Згідно з копії свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] від 15.03.2023 року [PERSON] , [INFO] яка народилась в с. Орлівка Ямпільського району Сумської області, 15.03.2023 року змінила прізвище на « [PERSON] » про що складено актовий запис №01 (а.с.10). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] у віці 49 років в с-щі Свеса Ямпільського району Сумської області (а.с.8). До позовної заяви долучено копію договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 1992 року, відповідно до якого [PERSON] придбав двокімнатну квартиру яка належить Свеському насосному заводу, загальною площею 48,1 кв.м., всі витрати по складанню та оформленню цього договору сплачує покупець [PERSON] . Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 504 (а.с.12-12зв.). Відповідно до реєстраційного посвідчення Глухівського міжміського бюро технічної інвентаризації, встановлено що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , право власності оформлено на підставі договору купівлі-продажу квартири який посвідчено виконкомом Свеської селищної ради від 24.04.1992 року за реєстраційним номером 504. Запис здійснено 03.02.2001 року в реєстраційній книзі №10 за № 1256 (а.с.13). Аналогічна інформація міститься у довідці КП «Глухівське бюро технічної інвентаризації Глухівської міської ради» від 18.01.2024 №41. (а.с.23). Згідно з технічного паспорту від 2013 року на квартиру [ADDRESS] , та знаходиться у власності [PERSON] , загальна площа приміщення становить 49,2 кв.м., складається з 2 житлових кімнат, кухні, ванної кімнати вбиральні, коридору, вбудованої шафи, балкону. Крім того виготовлено технічний паспорт на квартиру [INFO] (а.с.14-17зв.). За результатом проведеної оцінки нерухомого майна від 04.02.2025 року, вартість двокімнатної квартири розташованої за адресою [ADDRESS] , становить 121300,00 грн (а.с.18-22). Відповідно до копії довідки виданої виконкомом Свеської селищної ради Шосткинського району Сумської області №425 від 02.05.2024 року, [PERSON] 1957 року народження який помер [INFO] був зареєстрований з 14.02.1997 року в смт. Свеса Шосткинського району Сумської області, та знятий з реєстрації в зв`язку зі смертю [INFO] . На день його смерті за вказаною адресою були зареєстровані: [PERSON] 1956 року народження (а.с.24). Згідно із копії інформаційної довідки виданої приватним нотаріусом Шосткинського районного нотаріального округу Сумської області Оснач Ю.І. від 09.05.2024 року № 79/01-16, за результатом звернення [PERSON] , було надано роз`ясненння щодо пропуску строку на прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.26). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження N 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Суд виходить із того, що конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. Отже вимога позивачки про визнання права власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , є обґрунтованою, та такою що доведена належними та достатніми доказами що містяться у матеріалах справи. Щодо вимоги позивачки про визнання права власності за набувальною давністю, суд зазначає таке. Відповідно до частини другої ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4статті 41 Конституції України). Відповідно до частин першої та другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною першою статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з частинами першою та другою статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Згідно з статтею 328 Цивільного кодексу України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Таким чином, набуття права власності за набувальною давністю можливе за наявності наступних умов у сукупності: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння), при цьому, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на майно за набувальною давністю, у той же час, відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постановах від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451/16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. За встановлених судом, під час розгляду справи, обставин убачається що позивачка з 1990 року проживала в зазначеній квартирі добросовісно та відкрито користувалась житловим приміщенням, спадкоємців які оформили свої спадкові права після смерті [PERSON] , не встановлено. Отже враховуючи, що [PERSON] володіє часткою квартири [PERSON] який помер [INFO] , фактично двадцять років, у силу положень ст. 344 ЦК України, вона має законні підстави набути право власності на це майно, а позовні вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю є обґрунтованими, та можуть бути задоволені.

Outcome: approved