Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

У липні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району,\~ [INFO] ,\~про встановлення\~факту самостійного\~виховання дитинита визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтовано тим, що сторони з 29.11.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між подружжям погіршувались та рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 13.11.2015 у справі № 236/1830/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу та до повномасштабного вторгнення військ Російської Федерації він з дочкою були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно виховує дочку, яка перебуває на його повному утриманні, створив належні умови для повноцінного виховання дитини. Наразі позивач з дочкою мають статус внутрішньо переміщених осіб, проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач з дитиною не спілкується з 2015 року, долею дочки, її успіхами, навчанням, станом здоров`я не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, місце проживання відповідача наразі не відоме. На підставі викладеного, позивач просить встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері виховує та повністю утримує свою малолітню дочку [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , незалежно від місця його проживання та перебування; встановити факт відсутності участі матері [PERSON] , [INFO] , у вихованні та утриманні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 30.07.2024 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. 11.11.2024 на адресу суду від представника третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району надійшло клопотання про перенесення підготовчого судового засідання у зв`язку необхідністю підготовки матеріалів для надання висновку щодо розв`язання спору. Цим же клопотанням до матеріалів справи долучено копії актів обстеження умов проживання за місцем проживання позивача та відповідача. 09.01.2025\~до суду\~в електронній\~формі з\~використанням сервісу\~"Електронний\~суд"\~від представника\~позивача надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи доказів, а саме відповіді КНП "ЦПМСД № 2" від 12.07.2024 № 848/01-09. Ухвалою від 09.01.2025 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 14.01.2025\~до суду\~в електронній\~формі з\~використанням сервісу\~"Електронний\~суд"\~від представника\~позивачанадійшли документи на усунення недоліків позовної заяви. 27.02.2025 на адресу суду від представника третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії витягу з протоколу № 32 засідання комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 12.12.2024. 28.02.2025 до суду в електронній формі з використанням сервісу "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме довідки з місця роботи позивача ПрАТ "Укрграфіт" про доходи від 20.11.2024. 16.04.2025 на адресу суду від представника третьої особи\~ органу\~опіки та\~піклування районної\~адміністрації Запорізької\~міської ради\~по Заводському\~району надійшло\~клопотання про\~долучення до\~матеріалів справи\~висновку про\~визначення місця\~проживання малолітньої\~дитини [PERSON] ,\~ [INFO] .\~ Ухвалою від 16.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні у повному обсязі на тих підставах, що зазначені у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв про розгляд справи за її відсутності, а також відзиву на позов до суду не надходило. Представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи [INFO] у судове засідання не з`явився, про час\~та місце\~розгляду справи\~третя особа\~повідомлена належним\~чином,\~про причини\~неявки свого\~представника не\~повідомила,\~будь-яких\~заяв,\~відзив на\~позов на\~адресу суду\~від третьої\~особи не\~надходило. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача та представників третіх осіб, що відповідає вимогам ч. 1, ч. 4 ст. 223 ЦПК України. У судовому засіданні 26.05.2025 за клопотанням позивача було допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суду, що є сусідкою позивача та мешкає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] у 2022 році приїхав з тимчасово окупованої території із донькою, оселився поруч у будинку по [ADDRESS] . Свідок пояснила, що часто бачиться із [PERSON] , спілкуються, іноді допомагає йому із дитиною. Їх діти товаришують між собою. За матір дитини [PERSON] вона нічого не знає, ніколи її не бачила. Дитина постійно перебуває з батьком. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду Запорізької області від 13.11.2015 у справі № 236/1830/15-ц (а.с. 21). Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.04.2014 Партизанською сільською радою Приморського району Запорізької області (а.с. 23). Позивач разом з дочкою зареєстровані як внутрішньо переміщені особи за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать копії довідок від 09.06.2023 № 2326-5002805986/12267 та від 09.06.2023 № 2326-5002805987/12266 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 20, 22). Із копії листа Запорізького міського центру соціальних служби від 22.06.2023 № 1365/03-03 (а.с. 25) вбачається, що 21.06.2023 спеціалістами центру був здійснений вихід за місцем проживання позивача, за результатами якого підтверджено факт проживання [PERSON] разом із дитиною [PERSON] , [INFO] . З`ясовано, що позивач самостійно займається вихованням та розвитком малолітньої [PERSON] , [INFO] . У будинку створені усі належні умови для повноцінного виховання дитини: наявні дитячі речі, дитяче ліжко, гігієнічні засоби, дитячий одяг, розвиваючі книжки та іграшки. Продукти харчування у достатній кількості, санітарний стан житлового приміщення задовільний. Із висновку оцінки потреб сім`ї від 21.06.2023 (а.с. 28) встановлено, що родина [PERSON] мешкає у м. Запоріжжя із 2022 року, орендує помешкання, у якому дотримуються санітарно-гігієнічні норми. Згідно листа Запорізької гімназії № 36 Запорізької міської ради від 25.06.2024 № 01-06/030 (а.с. 29) 27.05.2024 до закладу звернувся [PERSON] з питань влаштування дочки [PERSON] , [INFO] , до 5 класу Запорізької гімназії № 36 Запорізької міської ради і отримав довідку-підтвердження про прийняття доньки до гімназії при наявності особової справи. 28.05.2025 [PERSON] надав до гімназії особову справу доньки [PERSON] . Згідно наказу по закладу від 31.05.2024 № 6у [PERSON] , [INFO] , зарахована до складу учнів 5 класу Запорізької гімназії № 36 Запорізької міської ради. Питанням влаштування до гімназії доньки, умов навчання у гімназії вирішував з адміністрацією гімназії та класним керівником 5 класу батько, мати дитини до закладу не з`являлась. Листом директора Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" від 12.07.2024 за № 848/01-09 (а.с. 87) підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку у підприємстві. За медичною допомогою звертається батько [PERSON] . Декларацію про надання первинної медичної допомоги укладено між батьком дитини [PERSON] та лікарем-педіатром [PERSON] . Копію декларації надано позивачем разом з позовною заявою (а.с. 24). Наданими позивачем доказами підтверджується, що він у ПрАТ "Укрграфіт", має самостійний достатній дохід, який дозволяє йому утримувати дитину (а.с. 134). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 23.09.2022 взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія довідки від 23.09.2022 № 2326-5002163925/10465 (а.с. 19). Згідно акту обстеження умов проживання від 29.10.2024 (а.с. 59-60) спеціалістами відділу по Заводському району Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради проведено обстеження за адресою: [ADDRESS] . Бесіду із [PERSON] проведено телефоном. [PERSON] повідомила, що за вказаною адресою не проживає, перебуває на роботі, назвати адресу місця проживання відмовилась. Із позовною заявою батька дитини згодна, пообіцяла з`явитись до відділу. Як вбачається з витягу з протоколу № 32 засідання комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 12.12.2024 (а.с. 124-126), батько [PERSON] мешкає із малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , в орендованому чотирикімнатному будинку. Санітарний стан помешкання добрий, для дитини створені усі житлово-побутові умови-окрема кімната, місце для навчання, спальне місце, одяг, взуття, канцелярське приладдя, особисті речі. Батько сам виховує дочку, місце проживання її матері невідоме. [PERSON] повідомила, що не мешкає з матір`ю із 2015 року, матір спілкуватись із нею не намагалась, коштів не надавала, подарунків не купляла. Її вихованням та утриманням займається батько [PERSON] . Комісія вирішила не заперечувати щодо задоволення заяви батька [PERSON] , [INFO] , про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Положеннями ст. 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку органу опіки та піклування адміністрації Запорізької\~міської ради\~по Заводському\~району від 15.04.2025\~№ 679/01-22/18-01-613 (а.с. 152-155) встановлено, що враховуючи ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, актів обстеження житлово-побутових умов проживання батьків, вікові та психолого-фізіологічні потреби дитини, оцінку потреб сім`ї батька [PERSON] , бажання [PERSON] проживати з батьком, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району вирішила вважати за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за місцем його проживання. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У свою чергу поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю "визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18). Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 640/2670/17. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22). Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 у справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23.03.2023 у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей. Враховуючи викладене, виходячи з інтересів малолітньої дитини, добросовісного виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, створення для дочки необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно б впливали на її виховання чи розвиток, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. При цьому суд, вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дочкою та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини, а також встановлення факту відсутності участі матері у вихованні та утриманні малолітньої дочки, суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з ч. 2, ч. 8, ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст. 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30.01.2003 № 3-рп/2003, від 02.11.2004 № 15-рп/2004. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц). Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) зазначила, що у ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Сімейний кодекс України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена ч. 1 ст. 15 СК України, "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Позивач та його представник не надали суду доказів, що в питанні виховання чи утримання малолітньої дочки [PERSON] матір повністю ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Cистемний аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України "Про охорону дитинства" та Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" свідчить, що передбачене абз. 12 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо. Зважаючи на наведене, позовна вимога [PERSON] в частині встановлення факту, що він самостійно виховує та утримує малолітню дочку не доведена належними та достеменними доказами, які свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цих вимог. При цьому, в разі встановлення таких обставин, таке може бути підставою для позбавлення матері батьківських прав відносно малолітньої дочки. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 1211 грн 20 коп.

Outcome: partial