Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Луцької міської ради, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Свій позов мотивує тим, що він перебуває в шлюбі з відповідачем з 19.08.2022 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 1093. В шлюбі народилася одна дитина, дочка [PERSON] , [INFO] . Вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені, шлюб існує формально. Крім того, посилається на те, що він є військовослужбовцем та перебуває на службі у ЗСУ, вихованням дитини займалася відповідач, однак, з жовтня 2023 року остання самоусунулась від виховання та утримання дочки, з`їхала з місця проживання, як повідомила, до батьків у Дніпропетровську область та фактично догляд за малолітньою [PERSON] зараз здійснює його матір. Зазначає, що відповідач ніяким чином не піклується про дочку, не проявляє зацікавленості в їх подальшій долі, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з нею. На підставі наведеного, просить суд, розірвати шлюб між ним та відповідачем; визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з її батьком [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] ; позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі частки від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з моменту подання позову та до досягнення дитиною повноліття. В письмових поясненнях представник третьої особи вказує, що позивач при зверненні до суду не надав повної інформації щодо відповідача, а саме, що у неї від попереднього шлюбу є неповнолітня дитина, що має значення для визначення розміру аліментів на утримання дочки. Крім того, зазначив, що 13.03.2024 року Луцький міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, а тому є підстави вважати, що відповідач [PERSON] разом із сином від попереднього шлюбу може перебувати в м. Луцьку, а не в Дніпропетровській області, як на це вказує позивач. Ухвалою суду від 29.05.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків в ній зазначених. Ухвалою суду від 05.06.2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду\~від 03.09.2024\~року клопотання\~представника позивача\~про витребування\~висновку в\~Органу опіки\~та піклування\~Луцької міської\~ради про\~доцільність позбавлення\~відповідача батьківських\~прав та\~висновку щодо\~визначення місця\~проживання дитини,\~задоволено. Ухвалою суду від 17.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. До даного судового засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. В попередніх судових засіданнях позовну заяву підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у позові. Просив позов задовольнити. Крім того, підтвердив, що на даний час, малолітня дитина проживає з бабусею, матір`ю позивача та спору, як такого, щодо визначення місця проживання дитини між сторонами немає. Представник третьої особи також до судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі. В попередніх судових засіданнях позовну заяву не визнала, висновок служби у справах дітей про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав та висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] підтримала повністю. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач в судові засідання не з`являлася, хоча належним чином була повідомлена про розгляд справи. Будь-яких заяв, відзиву на адресу суду відповідач не надала. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків у попередньому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 19.08.2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 1093 (а.с. 20). В шлюбі народилася одна дитина, донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 12.06.1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю встановлено, що проголошена Конституцією охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, шлюб існує формально, між сторонами припинили існувати почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, а тому шлюб слід розірвати. Щодо вимоги позивача про позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 165\~СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164\~СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164\~СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічна правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 10.11.2023 року у справі №40/1944/22. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. В оцінці доводів сторін, суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У даній справі, звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться нею, ігнорує дзвінки, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). Як встановлено в судовому засіданні, позивач є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі в лавах ЗСУ в зоні бойових дій на Сході України, відповідач фактично не здійснює утримання малолітньої дочки, оскільки, за місцем проживання дитини не перебуває. Безпосереднім доглядом дитини сторін займається бабуся, матір позивача [PERSON] . Дані обставини, підтверджуються показаннями свідків, [PERSON] , [PERSON] (сусідка), [PERSON] (хресна мати дитини). Зокрема, свідок [PERSON] суду показала, що вони з сином (позивачем) та невісткою (відповідачем) проживали за однією адресою: [ADDRESS] . Після того як син вступив до лав ЗСУ, невістка ще певний час проживала з нею та доглядала дочку [PERSON] , однак, у жовтні 2023 року [PERSON] поїхала до батьків в Дніпропетровську область та розірвала будь-який зв`язок з їхньою родиною та власною дитиною. Вказала, що вона повністю займається доглядом дитини, кошти на її утримання відправляє син на картку, а сам приїжджає двічі на рік. Також, свідок [PERSON] (хресна дитини) суду показала, що від позивача вона дізналася, що [PERSON] десь «поділася», не хоче спілкуватися ні з ним, ні з його мамою та між ними було безліч конфліктів, суті яких, вона не знає. Вказала, що дитина проживає разом з бабусею, яка повністю займається її вихованням. Крім того, свідок [PERSON] (сусідка) також підтвердила, що малолітня дитина позивача та відповідача проживає разом з бабусею [PERSON] , яка утримує [PERSON] як матеріально, так і морально. При цьому, відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради від 18.02.2025 року №47, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.03.2025 року №204-1, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , є недоцільним (а.с. 123-125). Даним висновком встановлено, що [PERSON] була знята з реєстрації 15.05.2024 року за адресою: [ADDRESS] , на підставі власноруч написаної заяви. Однак, відомості, що містяться в позовній заяві позивача, щодо фактичного місця відповідача за адресою: [ADDRESS] , не знайшли свого підтвердження. Також встановлено, що [PERSON] у 2024 році зверталася в Луцький міськрайонний суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини від попереднього шлюбу, [PERSON] , [INFO] , в якій зазначила адресу свого проживання разом з сином: [ADDRESS] . На підтвердження вказаних обставин [PERSON] надала інформацію КЗ ЗСО «Луцький ліцей №11 Луцької міської ради» від 27.02.2024 року, згідно з якою матір [PERSON] , [PERSON] є головою батьківського комітету класу, допомагає в організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини і ін., що дає підстави вважати, що [PERSON] з сином від попереднього шлюбу проживають в м. Луцьку, а не в Дніпропетровській області, відповідально відноситься до виконання батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , а самоусунення від виховання дочки [PERSON] , яким вона займалася від народження до жовтня 2023 року є нікчемним і нелогічним (а.с. 123-125). Суд бере до уваги висновок Служби у справах дітей про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав (а.с. 123-125), оскільки, даний висновок узгоджується з іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, та не суперечать їм. При цьому, на думку суду, позиція сторони позивача спрямована на введення суду в оману щодо участі відповідача у вихованні дочки, приховуванні фактів про особу [PERSON] , а відтак, суд критично оцінює, доводи сторони позивача та показання свідків в частині самоусунення відповідача від виховання дитини, оскільки, такі доводи, на думку суду, не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, так як беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення відповідачем від виконання обов`язків з виховання дитини, а лише констатують участь саме бабусі, а не позивача у виховному процесі. Таким чином в задоволенні вимоги позивача про позбавлення батьківський прав відповідача відносно малолітньої [PERSON] , слід відмовити. Не підлягає до задоволення також вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності\~до ст.\~181\~СК України,\~способи виконання\~батьками обов`язку\~утримувати дитину\~визначаються за\~домовленістю між\~ними. За\~домовленістю між\~батьками дитини\~той із\~них,\~хто проживає\~окремо від\~дитини,\~може брати\~участь у\~її утриманні\~в грошовій\~і (або)\~натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відтак, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на дитину на користь одного з батьків є факт проживання з ним самої дитини, на утримання якої й стягуються аліменти. Як встановлено вище, позивач [PERSON] є військовослужбовцем та перебуває на службі ЗСУ в зоні бойових дій, отримує стабільний дохід (а.с. 108-112), два рази на рік приїжджає в м. Луцьк у відпустку. Місце проживання відповідача, на даний час, не встановлено, малолітня дитина сторін проживає за адресою [ADDRESS] , разом з бабусею [PERSON] де створені всі умови для її належного проживання (а.с. 23). Зазначені обставини підтверджуються показаннями свідка [PERSON] , яка вказала, що самостійно виховує і утримує внучку, так як її син, на даний час, перебуває на службі у ЗСУ. Таким чином, судом достеменно встановлено, що малолітня [PERSON] не проживає із жодним із батьків, а тому підстав для стягнення аліментів з відповідача на користь позивача [PERSON] на утримання малолітньої [PERSON] , немає, відповідно до вимог чинного законодавства. Також, щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом не встановлено та не здобуто під час розгляду справи доказів, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо визначення місця проживання дитини. Малолітня [PERSON] , 31.08.2022 року проживає за адресою [ADDRESS] , разом із бабусею [PERSON] , про що було зазначено вище, відомостей щодо наміру будь-кого із сторін навмисно змінити місце проживання дитини в матеріалах справи не має. Дані обставини також підтверджуються висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради від 18.02.2025 року №46, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 12.03.2025 року №210-1, про недоцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] (а.с. 120-122), а тому в задоволенні даної вимоги також слід відмовити. Відтак, враховуючи, що у матеріалах справи немає та під час розгляду справи судом не здобуто беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні дочки [PERSON] , умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, проживання дочки разом з позивачем, який перебуває в зоні бойових дій, та її повне утримання останнім, а також відсутність спору щодо визначення місця проживання дитини, позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а саме в частині розірвання шлюбу, в решті вимог слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved