Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Позовні вимоги. Уповноважений представник позивача [PERSON] - адвокат Іськів І. З., звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовною заявою у якій просить суд: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.08.2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції складено відповідний актовий запит №2165 від 11 серпня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем та перебуває на утриманні останнього. Відповідно до вищезазначеного свідоцтва про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, складеного 11 листопада 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, у графі «батько» зазначено « [PERSON] », а «мати» - « [PERSON] ». Шлюбні відносини у сторін не склалися, тому рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 22.06.2023 року у справі №462/2776/23 ухвалено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задовольнити та розірвати шлюб. Відповідач протягом останніх трьох років не бере жодної участі у забезпеченні малолітньої дитини належного рівня життя, необхідного для його фізичного, психічного, духовного, морального і соціального розвитку. Окрім цього, зазначає, що остання у вихованні сина не бере жодної участі, контакту з матір`ю у дитини немає і відповідачка не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки. Разом з цим свідоме [PERSON] нехтує своїми батьківськими обов`язками, що є винною поведінкою, в контексті ст. 164 СК України, вона не вчинила жодних дій аби налагодити відносини із сином, матеріально не забезпечує. З метою захисту інтересів дитини та зважаючи на порушення вимог чинного законодавства України, [PERSON] , просить позов задовольнити. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Залізничного районного суду м. Львова від 27.01.2025 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Кирилюка А. І. (а.с. 13). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.01.2025 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з її істотними недоліками. (а.с. 15-16). 30.01.2025 року (вх. № Еп539) на адресу Залізничного районного суду м. Львова, подана письмова заява про усунення недоліків позовної заяви однак, як вбачається із заяви про усунення недоліків позивачем не було у повній мірі усунуто недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду. (а.с. 18-23). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31.01.2025 року позовну заяву було залишено без руху повторно у зв`язку з її істотними недоліками. (а.с. 24-25). 10.02.2025 року (вх. № Еп539) на адресу Залізничного районного суду м. Львова, подана письмова заява про усунення недоліків позовної заяви у якій останній виконав умови ухвали суду. (а.с. 27). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.02.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. (а.с. 28-29). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.05.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 55-56). Позиція сторін по справі. Позивач [PERSON] та його уповноважений представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомили, однак, 02.06.2025 року (вх. № 11939) останній подав до Залізничного районного суду м. Львова письмове клопотання у якому вимоги позовної заяви підтримав, просив розгляд справи проводити розгляд справи без сторони позивача, не заперечив щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомила. Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки і піклування у судове засіданні не забезпечив явку уповноваженого представника, проте 29.05.2025 року (вх. № Еп2651) від останнього надійшло клопотання, про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України враховуючи відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено у порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справу у порядку позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії Згідно копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що у сторін [INFO] народився син [PERSON] , актовий запис № 4123 (а.с. 4). Згідно копії консультативного висновку №1395/215 від 02.11.2023 року, виданого КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий центр» та випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 08.01.2024 року, виданою КНП «Львівське територіальне об`єднання» клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги», [PERSON] хворіє на розлад психіки внаслідок дисфункції головного мозгу з мовленевими (ЗМН 3р.), когнітивними, емоційно-вольовими та поведінковими порушеннями, інтелектуальною недостатністю (а.с. 5-6). Відповідно до копії акту від 22.05.2024 року затвердженого директором ЛКП «Балатон-409» [PERSON] , 2015 року народження, проживає разом із [PERSON] 1985 року народження без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7). Судом, також, встановлено, що шлюб між сторонами, згідно рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22.06.2023 року розірвано (а.с. 8). Окрім цього, судом досліджено висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] [INFO] з висновку якого вбачається, що Шевченківська районна адміністрації Львівської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] [INFO] . (а.с. 63-65). Мотиви прийняття рішення судом. Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини 9-10 ст. 7 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21. Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки та, якщо це доречно, відновити сімейні стосунки. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Слід звернути увагу, що відповідно до частини першої статті 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною, а згідно з частинами першою-другою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав; поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків, як матері дитини, не бере жодної участі у забезпеченні малолітньої дитини належного рівня життя, необхідного для його фізичного, психічного, духовного, морального і соціального розвитку. Отже беручи до уваги вище наведене, а також враховуючи висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради у якому останній вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] [INFO] , суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судові витрати по справі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. Тому суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір, який сплачено при подачі позовної заяви до суду у сумі 1211 грн. 20 коп. (а.с. 19). На підставі ст. 4, 12, 13, 76-81, 258-259, 263-265, 280-283, Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved