Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

У травні 2025 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 17.07.2019 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, під час якого у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , натомість спільне сімейне життя у них не склалось. Вказував на те, що з часом їх з відповідачкою взаємини почали погіршуватись, між ними почали виникати суперечки, що в результаті призвело до припинення між ними фактичних шлюбних відносин, втрати почуття любові та поваги, а тому з серпня 2024 року вони припинили спільно проживати та не ведуть спільного господарства. Вважає, що на даний час їх шлюб існує формально, а подальше його збереження буде суперечити його інтересам та примирення між ними неможливе. Також, вказував на те, що між ним та між ним та відповідачкою відсутній будь-який спір з приводу визначення місця проживання дитини, її виховання та утримання, оскільки ними досягнута згода у цьому питанні, шляхом укладення договору між батьками про участь у вихованні, утриманні дитини та визначення місця її проживання, від 19.05.2025 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького МНО Чернівецької області Романюк Г.В. Зазначав, що малолітня [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати разом з ним та повністю перебуває на його одноособовому утриманні, при цьому його доходів вистачає на належне піклування про дитину, забезпечення її достатнім рівнем життя. На підтвердження вказаних обставин долучив до матеріалів справи пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , довідку лікаря-педіатра з міської дитячої поліклініки. Звертав увагу на те, що необхідність встановлення судовим рішенням факту самостійного виховання дитини обумовлюється тим, що для набуття статусу «одинокий батько», що згідно норм Податкового Кодексу України дає підстави для отримання допомоги на утримання дитини в розмірі 150% від соціальної пільги, а також право на додаткову відпустку. В інший спосіб тримати статус «одинокий батько», а ніж встановлення судом даного факту, неможливо, адже законодавчого визначення цього терміну немає. Натомість, згідно усталеної практики Верховного Суду, статус «одинока матір» є тотожним статусу «одинокий батько», адже батьки, згідно норм чинного законодавства, рівні в своїх правах. Встановлення такого факту має важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокого батька» і дасть можливість мені оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, змінити місце проживання дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом із дитиною, користуватись гарантіями у сфері трудових відносин, реалізувати право одинокого батька на першочергове отримання житла. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, звернувся до суду з даним позовом та просив розірвати шлюб, укладений між м ним та [PERSON] зареєстрований 17 липня 2019 року Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області за актовим записом №1093; малолітню доньку [PERSON] [INFO] , після розірвання шлюбу залишити проживати з батьком [PERSON] ; встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] - малолітньої доньки [PERSON] [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, яка не з`явилась в судове засідання незважаючи на те, що вважається належним чином повідомленою судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання. Крім того, зі змістом процесуальних рішень у даній справі сторони могли знайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/ , а також інформація щодо даної справи розміщується на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/, де в розділі «Громадянам» містяться відомості щодо стадії розгляду та дати призначення судових засідань у даній справі, про що також сторонам було повідомлено в ухвалі про відкриття провадження по справі. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. У своїй постанові від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12 Верховний Суд вказав на те, що сам факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою, самостійно зазначеною стороною у справі, та яка повернулася в суд у зв`язку з неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням сторони про час та місце судового розгляду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомила, а також не направила у встановлений строк відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила та не направила відзиву, а позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов в частині стягнення аліментів у частці від доходу відповідача обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17 липня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецький області, актовий запис №1093 (а/с 6). Під час вказаного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 15). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачкою, суд вважає, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, відповідач не заявила про своє бажання змінити прізвище на дошлюбне. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до наданих позивачем доказів судом встановлено, що позивач спільно проживає разом з донькою, а відповідач проживає окремо від дитини та згідно наданих позивачем доказів, остання не займається вихованням своєї доньки та не утримує її. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір про участь у вихованні, утриманні дитини та визначення місця її проживання від 19.05.2025 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького МНО Чернівецької області Романюк Г.В. відповідно до умов якого дитина буде проживати разом з батьком та перебуватиме на його самостійному вихованні та утримання (а/с 17). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності до вимог ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні питання про залишення дітей проживати разом з батьком, суд враховує те, що розглядаючи справу № 339/143/20, в якій суд досліджував питання визначення місця проживання дитини, Верховний суд нагадав, що у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. З матеріалів справи вбачається, що сторони досягли між собою згоди щодо місця проживання дитини, що підтверджується договором між батьками про визначення місця проживання дитини та участь батьків у вихованні та утриманні. Крім того, факт самостійного утримання та виховання позивачем дитини підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими доказами, зокрема письмовими поясненнями свідків, довідкою з міської дитячої поліклініки №85 від 15.05.2025 року, довідкою із закладу дошкільної освіти №01-27/42 від 16.05.2025 року (а/с 18-30). Отже, судом встановлено, що дитина залишається проживати разом з батьком та ним створені всі умови для доньки, він доглядає та піклується про неї, самостійно її виховує, без участі матері. Згідно змісту позовної заяви на даний час позивач потребує юридичного визнання факту перебування на утриманні батька дитини, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved