Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області, про припинення стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, в якому просить: припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , які присуджені на підставі рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року по справі №613/839/20 з часу набрання даним рішенням законної сили, визначити місце проживання неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] зі своїм батьком [PERSON] за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що з 13 березня 2000 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , яка до 24 лютого 2022 року мешкала разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 було призначено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1 800 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. З 24 лютого 2022 року неповнолітня донька [PERSON] , проживає разом з батьком. З того часу дитина перебуває на утриманні батька, який опікується її матеріальним забезпеченням, розвитком, станом здоров`я. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 14 червня 2024 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 16 вересня 2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2024 року прийнято відмову представника позивача [PERSON] від позову до [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Провадження у справі в частині стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття - закрито. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що дитина з 24 лютого 2022 року постійно проживає з батьком та його дружиною в с. Максимівка Богодухівського району Харківської області. Мати дитини погодилась, щоб донька проживала з батьком та погодилась добровільно надавати кошти на її утримання. Рішення про припинення стягнення аліментів необхідне, щоб в подальшому відповідачка не могла звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості по аліментам. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що вони з відповідачкою розлучились у 2020 році і з того часу дитина проживала з матір`ю у с. Циркуни Харківського району, але він кожні вихідні та на канікули забирав доньку до себе, допомагав матеріально. 24 лютого 2022 року зранку він поїхав до с. Циркуни та забрав доньку, щоб убезпечити її. З того часу донька постійно проживає з ним та його теперішньою дружиною. Донька навчається дистанційно в навчальному закладі, що знаходиться в м. Харкові. Він з донькою, в залежності від безпекової ситуації, проживають то в м. Харкові, то в с. Максимівка. Його теперішня дружина [PERSON] зі своїм сином проживають в більшості в м. Харкові, де вони зареєстровані як ВПО, але часто приїздять в с. Максимівка. [PERSON] любить дівчинку, займається її вихованням та розвитком, донька називає її мамою. Де на даний час його колишня дружина йому не відомо, знає, що була за кордоном у Фінляндії. [PERSON] не заперечує, щоб донька проживала з батьком, вони дійшли згоди з даного приводу, надає матеріальну допомогу на її утримання, спілкується з донькою по телефону. Повідомив, що коли дружина приїздила до м. Харкова, то хотіла побачитись з дитиною, але та відмовилась. Зазначив, що рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року з нього стягнуто аліменти, але [PERSON] виконавчий лист не пред`являла до виконання, він добровільно надавав кошти на утримання дитини. Пояснив, що якщо його мобілізують, то донька залишиться з його теперішньою дружиною, яка відноситься до неї як до рідної. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечив, пояснив, що відповідачка відмовляється від аліментів та не заперечує, щоб донька проживала з батьком, тобто між ними відсутній спір з даного приводу. Мати надсилає кошти на утримання дитини, спілкується з нею по телефону, вона не відмовляється від доньки, але на даний час, через життєві обставини, не може забрати її до себе. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась про день та час розгляду справи повідомлена. Згідно раніше наданої до суду заяви, позовні вимоги визнала частково, не заперечила проти припинення стягнення аліментів з [PERSON] на утримання доньки [PERSON] та визначення місця проживання доньки з батьком. Представник Служби у справах дітей Богодухівської міської ради Харківської області Пащенко М.М. в судовому засіданні пояснила, що позивач разом з донькою, згідно відомостей наданих старостою Крисинського старостинського округу, зареєстровані в [ADDRESS] , але не проживають за цією адресою більше 4 років, там проживають інші люди. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, свідка [PERSON] , неповнолітню [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Богодухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків) 09 березня 2022 року серії [NUMBER] , актовий запис 164. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13 березня 2000 року виконавчим комітетом Білоріченського виконачого комітету Лутугинського району Луганської області, актовий запис №8. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1 800 щомісячно, починаючи з 30 липня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідки старости Крисинського старостинського округу №2201 від 13 грудня 2023 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та має склад сім`ї: донька - [PERSON] та донька [PERSON] , яка зареєстрована, але не проживає. Згідно з довідкою КЗ « Харківський ліцей №57 Харківської міської ради» «01-13/27/2024 віл 01 лютого 2024 року, [PERSON] навчається в даному навчальному закладі. Відповідно до довідки КНП « Міська дитяча клінічна лікарня №19» Харківської міської ради №1017/0/523-23 від 29 грудня 2023 року, [PERSON] перебуває під наглядом фахівців КНП « МДКЛ №19» ХМР з 05 червня 2020 року. Під час візитів додому, з дитиною перебував батько [PERSON] або його дружина [PERSON] . Згідно з довідкою старости Крисинського старостинського округу №17-01-09/59 від 08 травня 2025 року, [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають більше 4 років. На даний момент у будинку проживають внутрішньо переміщені особи. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона є дружиною [PERSON] . На даний час вони проживають, як ВПО в м. Харкові, винаймають приватний будинок у знайомих, але в залежності від безпекової ситуації, вони приживають і в с. Максимівка. У неї дуже добрі відносини з донькою чоловіка [PERSON] , остання називає її мамою. Дитина ходить до школи в м. Харкові, навчається дистанційно. Разом з ними проживає і її син від першого шлюбу. Уточнила, що з [PERSON] вони проживали з 2017 року, а у 2020 році офіційно зареєстрували шлюб. [PERSON] , після того, як батьки перестали проживати разом, спочатку проживала у дідуся та бабусі, але вона говорила чоловіку, що неправильно, що дитина має батьків, але не проживає з жодним з них. Коли чоловік захотів, щоб донька проживала з ними, то її мати [PERSON] , забрала [PERSON] до себе в с. Циркуни. Чоловік постійно надавав допомогу дитині, забирав її на вихідні та на канікули. 24 лютого 2022 року [PERSON] зателефонувала до [PERSON] та попросила забрати дитину, чоловік відразу поїхав за нею, з того часу донька постійно проживає з ними. Мати сама захотіла, що дитина проживала з батьком. Вони з чоловіком піклуються про дівчинку, займаються її вихованням, навчанням, забезпечують всім необхідним, водять до лікарів, оскільки вона має певні захворювання, організовують відпочинок, дитина часто їздить до різних таборів. Мати з донькою не спілкується, не цікавиться її життям, матеріальної допомоги не надає, дівчинка не хоче з нею бачитись. У батька з донькою чудові відносини. Зазначила, що поки [PERSON] проживала з матір`ю, чоловік добровільно сплачував кошти, виконавчий лист до виконання не пред`являли. Допитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] пояснила, що з 24 лютого 2022 року вона проживає постійно з батьком та його дружиною [PERSON] . Вони проживають більше часу в м. Харкові, бо вона там навчається в ліцеї, але часто бувають і в с. Максимівка, коли в м. Харкові неспокійно. Зазначила, що до початку війни проживала з мамою в с. Циркуни, але потім її забрав батько до себе і з того часу вона постійно з ним. Коли батьки перестали проживати разом, вона деякий час проживала у дідуся з бабусею у с. Максимівка, але через деякий час мама забрала до себе. Зараз вона проживає з батьком, його дружиною [PERSON] та її сином. Вона хоче проживати з батьком, він піклується про неї, допомагає з домашнім завданням, забезпечує всім необхідним. Вказала, що зараз мама перебуває у Фінляндії, вони спілкуються по телефону два - три рази на місяць, мама цікавиться її справами, як пройшов день, чим займалась, надає матеріальну допомогу, нещодавно придбала телефон, запрошує до себе. Коли мама приїздила до м. Харкова та хотіла зустрітись, вона не захотіла з нею бачитись. Вказала, що у неї з батьком та [PERSON] іноді бувають конфлікти, але вони швидко миряться, їй подобається жити з батьком. Як зазначено в судовому засіданні представником позивача та позивачем між сторонами досягнуто згоду щодо проживання доньки [PERSON] з батьком, мати не заперечує проти позову, що підтверджено представником відповідача в судовому засідання та заявою наданою [PERSON] . За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків- це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Крім того, у частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Разом з тим, до суду не подано висновку служби у справах дітей Богодухівської міської ради щодо визначення місця проживання дитини. При цьому, судом надавався час для звернення до служби у справах дітей та надання відповідного висновку. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідачки стосовно визначення місця проживання доньки [PERSON] з позивачем. З матеріалів справи вбачається, що мати [PERSON] не заперечує, щодо проживання доньки разом з батьком, вона надає їй матеріальну допомогу, спілкується по телефону. Про відсутність спору та добровільне врегулювання даного питання було вказано в судовому засіданні позивачем [PERSON] та представником відповідача [PERSON] . Суд вважає за необхідне зазначити, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. Щодо вимог про припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , які присуджені на підставі рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року по справі №613/839/20 з часу набрання даним рішенням законної сили, то суд зазначає наступне. Згідно з статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 18 ЦПК України. Згідно ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Як встановлено судом, рішенням Богодухівського районного суду Харківської області ід 12 жовтня 2020 року, визначено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1 800 щомісячно, починаючи з 30 липня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачем [PERSON] вказано, та не заперечувалось представником відповідача [PERSON] , що виконавчий лист про стягнення аліментів [PERSON] не пред`являла до примусового виконання, сторони домовились між собою і батько добровільно надавав кошти на утримання доньки доки вона проживала з матір`ю. Після того, як дитина стала проживати з батьком останній кошти на користь [PERSON] на утримання доньки не сплачував, мати дитини претензій не пред`являла, на даний час навпаки, вона надає кошти [PERSON] на утримання дитини. Як встановлено в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , за домовленістю батьків, з 24 лютого 2022 року проживає з батьком [PERSON] , тобто її вихованням займається позивач по справі, при цьому мати дівчинки не позбавлена батьківських прав, вона спілкується з донькою, надає їй кошти, запрошує до себе на відпочинок, ала на даний час відсутня можливість, щоб донька проживала з нею, що можливо у майбутньому. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Аналізуючи зібрані у справі докази, з урахуванням пояснень учасників судового розгляду, свідка та неповнолітньої, суд прийшов висновку про доцільність у відмові в задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed