Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «АРСЕЛОРМІТТАЛ КРИВИЙ РІГ» про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу в Дніпропетровської області від 27.01.2025 в цивільній справі 210/7394/24 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення недоплаченої грошової компенсації за відпустку при звільненні та середньої заробітної плати за час затримки грошової компенсації за відпустку даний позов було задоволено частково. Цим рішенням суд: стягнув з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал КривийРіг» на користь позивача недоплачену грошову компенсацію за відпустку при звільненні у сумі 9433,53 грн.; стягнув з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь позивача середню заробітну плату за час затримки грошової компенсації за відпустку у розмірі 10000,00 грн.; стягнув з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал КривийРіг» на користь держави судовий збір за звернення до суду з вказаним позовом, у розмірі 1211,20 грн.. Не погоджуючись з цим рішенням в подальшому з апеляційною скаргою позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного суду. Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 18.03.2025 року в цивільній справі 210/7394/24 апеляційні скарги [PERSON] та Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» залишив без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27січня 2025 року залишив без змін. Позивач вважає, що відповідач своїми діями спричинив йому моральну шкоду у вигляді фінансової невизначеності, психологічного стресу та тривалої судової тяганини. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що встановлено іншим преюдиційним судовим рішенням і згідно з ч.4 ст.82 ЦПК не підлягає доказуванню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України може здійснюватися в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Таким чином порушення прав працівника встановленого судовим рішенням Дніпропетровського апеляційного суду від 18.03.2025 року в цивільній справі 210/7394/24 є доказом моральної шкоди. Оскільки затримка виплати компенсації становить 6 місяців (з моменту звільнення до прийняття вищезазначеного рішення), тому позивач вважає, що з відповідача має бути стягнена моральна шкода за таким розрахунком: 6 місяців (затримка виконання рішення) ? 8000 грн (мінімальна заробітна плата)=48000 грн Тому, позивач просить суд стягнути моральну шкоду з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» у сумі 48000 грн.; стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви. Ухвалою суду від 10.04.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу наданий строк для надання відзиву. 24.04.2025 року до суду надійшов відзив від представника відповідача Єфремової Т.О., згідно якого просить відмовити в позові повністю. Відзив мотивовано тим, що предметом позовних вимог [PERSON] по справі №210/1685/25 є відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок розгляду цивільної справи №210/7394/24, в якій з ПАТ «АМКР» на користь позивача було стягнуто суму недоплаченої грошової компенсації за відпустку при звільненні та середню заробітну плату за час затримки компенсації за відпустку, що в сумі склало 19433,53 грн. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивач порушив передбачений законодавством строк для звернення до суду з трудовим спором. За текстом позовної заяви, позивач посилається на ст. 237-1 КЗпП України, як на підставу своїх вимог, отже це трудовий спір. У даному випадку позивач дізнався про порушення своїх прав 30.09.2024 року саме цього дня, як підтверджується табелем обліку та судовим рішенням у справі №210/7394/24, підприємство провело перерахунок компенсації за невикористану відпустку. Отже, строк звернення до суду сплив 30.12.2024 року. Оскільки, позивачем не наведено жодного доводу на обґрунтування поважності причин пропуску визначеного ч. 1ст. 233 КЗпП України тримісячного строку, відповідач вважає, що вказані обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за дні надання відпусток без збереження заробітної плати з підстав пропуску строку на звернення до суду, а тому відповідач просить застосувати до таких вимог [PERSON] позовну давність. Крім того, представник відповідача зазначає, що враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану у відповідних судових рішеннях, а також характер правовідносин, що склалися між позивачем і відповідачем, підстави для відшкодування шкоди у даній справі відсутні. Зазначені правовідносини не містять ознак, які б відповідали передумовам, необхідним для виникнення обов`язку зі сторони відповідача щодо компенсації моральної шкоди, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства та усталеної практики, у тому числі практики Європейського суду з прав людини. Представник відповідача вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди та її обсяг, оскільки наведені твердження позивача про моральні страждання не містять конкретних обставин, підтверджених доказами, і зводяться до загальних, абстрактних посилань на норми законодавства без фактичного обґрунтування. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди не відповідає обставинам справи, є непропорційним характеру порушення та суперечить судовій практиці щодо визначення розміру компенсації у трудових спорах. У зв`язку з цим вимога про стягнення 48000,00 грн. є необґрунтованою та не підтвердженою відповідними доказами. 05.05.2025 року до суду позивачем подано відповідь на відзив. У відзиві вказує, що як вбачається з тексту позовної заяви про стягнення моральної шкоди підставою звернення щодо стягнення моральної шкоди є рішення 210/7394/24 від 27.01.2024 року, яке було залишено постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 19.03.2024 року без задоволення, а відповідне рішення Дзержинського районного суду без змін. Таким чином оскільки судове рішення було винесене Дніпропетровським апеляційним судом в цивільній справі 210/7394/24 саме 19.03.2025, тому строк подачі позову на відшкодування моральної шкоди буде становити до 19.06.2025 року, а тому позовна заява була подана в строк встановлений законом. Щодо заперечення відповідача про наявність моральної шкоди позивач зазначив, що відповідно до ст.43 Конституції України право на одержання винагороди захищається законом, а тому порушення прав на компенсацію є підставою для її стягнення. Таким чином доказом наявності моральної шкоди є постанова Дніпропетровського апеляційного суду від 19.03.2025 року у справі 210/7394/24 щодо порушення виплати компенсації. Разом з тим відповідач зазначив, що встановлення моральної шкоди позивачем у сумі 48000 грн., є завищеною. Однак з наведеними позивач не може погодитись, оскільки як вбачається з рішення Дзержинського районного суду при визначенні середньої заробітної плати за час затримки виплати за компенсацію відпустки судом помилково було застосована співмірність та розумність вказаної виплати в порушення ст.117 КЗпП, якою було встановлення періоду за який підлягає затримка компенсації, а тому встановлена ним сума моральної шкоди є упущеною вигодою в розумінні ЦК України та є доведеною без наміру свого безпідставного збагачення. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду від 27.01.2025 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» недоплачену грошову компенсацію за відпустку при звільненні у сумі 9433,53 грн., середню заробітну плату за час затримки грошової компенсації за відпустку у розмірі 10000,00 грн. (а.с. 10, зворот). 18.03.2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.01.2025 року залишено без змін (а.с. 10-16). Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Так, рішенням суду від 27.01.2025 року по справі №210/7394/24 було встановлено, що ПАТ «АМКР» не здійснив усіх виплат при звільненні [PERSON] , що відповідно до вимог ст. 273-1 КЗпП призвело до моральних страждань [PERSON] . За правилами ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Також, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, зокрема м оральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В зв`язку з невиплатою відповідачем грошової компенсації за відпустку при звільненні та середньої заробітної плати за час затримки грошової компенсації за відпустку позивачу, було порушено право останнього, яке підлягає поновленню шляхом стягнення на його користь моральної шкоди. Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» (з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Тому, при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути на його користь з відповідача 10000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав. Що стосується тверджень представника відповідача щодо пропущеного позивачем тримісячного строку для звернення до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Так, остаточне судове рішення було винесено Дніпровським апеляційним судом 18.03.2025 року. Тобто, саме з 18.03.2025 року у позивача розпочався перебіг строку, передбачений ст. 233 КЗпП. До суду з даним позовом [PERSON] звернувся 27.03.2025 року, тобто в межах тримісячного строку, передбаченого законодавством. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, у порядку ч.1 ст.141\~ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 968,96 гривень. На підставі викладеного, та

Outcome: partial