Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

12.12.2019 р. позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання житлового будинку новоствореним об`єктом нерухомого майна, визнання права власності на частину новоствореного житлового будинку, виділення частки в натурі в окрему одиницю. В подальшому позивачка неодноразово уточнювала свої позовні вимоги до відповідача та в останній заяві про уточнення позовних вимог просила суд: - встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період часу з серпня 2010 року по липень 2019 року; - визнати за нею право власності на рухомі речі, а саме: люстра (три свідодіодних, одна дитяча)-4 шт., шкаф-купе 180*60*220-1 шт., стол обідній 160*90 - 1 шт. стілець секрет (кухонний) - 2 шт., комод «Дженніфер» - 1 шт., комод «Фієста» -1 шт., компьютер 1 шт., банкетка - 2 шт., комод «Мебель-сервіс - 1 шт., диван «Євро-книжка»- 1 шт., диван «Валенсія» - 1 шт., шкаф-пенал - 2 шт., килим 120*170 - 1 шт., микрохвильова піч - 1 шт, матрац160*220/скейт, безпружинний - 1 шт., газова плита «Вілла»- 1 шт, настінний письмовий стіл - 1 шт., стаціонарний компьютер (монітор SAMSUNG, клавіатура, процесор ASUS) - 1шт., шкафчік 85*35, вартість яких становить у загальному розмірі 35040 грн., - стягнути на її користь вартість рухомих речей, різницю вартості рухомого майна у загальному розмірі 28760 грн.; частину вартості заміщення новостворених об`єктів, розтащованих на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , загальна вартість яких 327665,00 грн., отже стягнути у розмірі 163832,50 грн.; вартість газового котла у розмірі 15899,98 грн.; вартість будівельних матеріалів для встановлення забору на загальну суму у розмірі 25570,00 грн.; частину вартості витрачених грошових коштів на проведений на проведений ремонт без урахування новостворених об`єктів у розмірі 25555,24 грн. та судові витрати. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з серпня 2010 року почала спільно мешкати з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . [INFO] народилася донька [PERSON] , інформація про батька у книзі реєстрації народжень зазначена на підставі ч.1 ст.135 СК України. Сторони вели спільне господарство. За час спільного проживання позивачка за власні зароблені кошти провела реконструкцію житлового будинку шляхом розширення його жилої площі та добудови кімнат, придбала меблі, провела опалення, придбала газовий котел, провела ремонтні роботи у будинку, замінила всі старі вікна та двері на нові. При переїзді з с.Соколівка перевезла до Овідіополь тонну металу, 6 штук міжкімнатних дерев`яних дверей, доски, промислові речі, наждак, циркулярку, тиски, 2 бензопили, що підтверджується актом від 10.08.2010р. На ремонт та реконструкцію жилого будинку отримала гроші від власної сестри [PERSON] що підтверджується переказами грошей на суму 3250 євро та розпискою від 01.09.2016р. про дарування їй сестрою грошей в сумі 5000 доларів США. На підтвердження вартості будівництва новоутворених будівель та споруд, що побудовані за період спільного проживання в сумі 327665 грн , позивачкою замовлено та проведено будівельно-технічну експертизу та отримано висновок № 935/2020 від 14.02.2020р., в якій зазначено, що за період з 2008 по 2020рік на земельній ділянці влаштовано прибудову до житлового будинку, гараж, два сарая, вигрібну яму замощення. Відповідач позов визнав частково в сумі 25297 грн.98 коп., що складається з вартості газового котлу 15898,98 грн. та частково за проведений ремонт в сумі 9308 грн., надав письмовий відзив та докази на обґрунтування своїх заперечень, зазначивши, що з серпня 2010 року вони з позивачкою дійсно почали проживати однією сімєю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Позивачка зареєструвалася та мешкає в жилому будинку з сином від першого шлюбу за його згоди на підставі договору про здачу приміщення в найм від 10.06.2011 р. Однак з 2014 року він не підтримує з нею сімейних відносин, незважаючи на проживання в одному будинку.Житловий будинок належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 12.09.2008р., капітально він не перебудовувався, в ньому самочинно відповідачем з 2011 по 2014 рр.були зроблені перепланування з ванної, прихожої та житлових кімнат в житлові приміщення та добудовано прибудову, в якій улаштовано передпокій та кухню, що підтверджується технічним паспортом від 07.02.2020р. Всі перебудови він робив власною працею за допомогою гр. [PERSON] та [PERSON] , за власні кошти, з будівельних матеріалів, які в нього були, брав кредити на побудову криши. Вказує, що технічний паспорт від 21.10.2019р. спільно з [PERSON] не замовляв, цей техпаспорт сфальсифікований, оскільки ФОП [PERSON] його не виготовляла, не підписувала та не ставила власні печатки. Заперечує також щодо висновку будівельно-технічної експертизи № 935/2020 від 14.02.2020р., оскільки той зроблений за заявою [PERSON] , яка не є власником житлового будинку, а залишкова вартість новоутворених будівель та споруд у сумі 327665 грн. не свідчить про те, що позивачка вкладала у будівництво прибудови власні кошти або приймала участь власнею працею у будівництві саме на цю суму. Підтверджує, що в будинку дійсно робився поточний ремонт, позивачка частково купувала будівельні матеріали, за що він згоден сплатити їй компенсацію в сумі 9308 грн. та 15898,98 грн. за газовий котел. Будівельні матеріали на будівництво забору він придбав за власний кошт, про що свідчить договір № 24 від 08.04.2019р. Спростовує зазначені позивачкою у позові відомості щодо перевезення з с.Соколівка до с.Овідіополя предметів, зазначених у акті від 10.08.2010р., оскільки перевозив позивачку з сином один раз автомобілем з причепом на 500 кг, в який вмістилися лише її особисті з сином речі. Зазначає, що 08.09.2021р. позивачка забрала частину рухомих речей з будинку, про що складено відповідний акт, залишок рухомих речей не забрала досі, спору щодо рухомих речей між ними немає, вона могла б забрати їх будь-коли. Підтверджує, що рухоме майно позивачка купувала за власні кошти. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Вислухавши сторони у справі та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд прийшов до наступного висновку. Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч.ч.1-5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК , суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно роз`яснень, які містяться в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», - розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї не передбачено інше. Верховний Суд в Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148 цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч.4 ст. 263 ЦПК України) У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135сц13. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України,- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Верховний Суд України, ухвалючи Постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до правової позиції ВП ВС, викладеної в постанові від 23.01.2024р. у справі № 523/14489/15-ц рішення судів у частині вирішення як окремої вимоги встановлення факту спільного проживання підлягають скасуванню. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу на підставі договору дарування № 1159 від 12.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Селезньовою В.А. на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , рік побудови 1975, житлова площа 15,1 кв.м., загальна площа 46,8 кв.м. Позивачка разом зі своїм сином [PERSON] , 2008 року народження розпочала спільно проживати з відповідачем без реєстрації шлюбу у вказаному жилому будинку з серпня 2010 року, що не заперечував відповідач. [INFO] народилася дитина, [PERSON] , інформацію про батька у свідоцтві про народження зазначено на підставі ч.1 ст.135 СК України. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.05.2022р. по справі № 509/5400/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13.02.2024р, [PERSON] визнаний батьком дитини [PERSON] , [INFO] , та внесено зміни в актовий запис про народження дитини. За час проживання сторонами з 2010 по 2020 рік переобладнано приміщення житлового будинку, влаштовано прибудову, побудовано гараж, два сараї, вигрібна яма, замощення, що підтверджується висновком судового експерта Дзінька А.І. за № 935/2020 від 14.02.2020р., проведеним на замовлення позивачки [PERSON] , технічним паспортом від 22.10.08, виготовленим Овідіопольським РБТІ, технічним паспортом від 07.02.2020р., виготовленим ФОП [PERSON] . Позивачка стверджує, що спільно проживала з відповідачем без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство.за адресою: [ADDRESS] в період з серпня 2010 року по липень 2019 року, В матеріалах справи наявні акти обстеження житлово-побутових умов від 26.06.2012, 24.03.2013, від 17.07.2019р. та довідки Овідіопольської селищної ради про склад сім`ї позивачки № 773 від 24.03.2014 р., та № 1918 від 17.07.2019р., фото, на яких зняті позивачка та відповідач разом з дітьми. Факт спільного проживання та ведення спільного господарства сторін, наявність спільної дитини [PERSON] підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] та [PERSON] . Сам по собі факт проживання з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечував і сам відповідач з 2010 по 2014 рік. Водночас тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений позивачкою період (з серпня 2010 року по липень 2019 року) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких полягає позивач - є підставою для відмови у позові. Відповідач не заперечував спільне проживання після 2014 року, але заперечував спільне ведення господарства, зазначивши, що кожен з них мав окремий бюджет. З огляду всіх наданих сторонами доказів, суд критично ставиться до відомостей, викладених у акті обстеження умов проживання від 17.07.2019р., оскільки в матеріалах справи є довідки № 773 від 24.03.2014 р., та № 1918 від 17.07.2019р., в яких склад сім`ї [PERSON] зазначений, як вона та її двоє дітей. Крім того, стверджуючи про спільне ведення господарства з відповідачем з 2010 по 2019р.р., позивачка вказує на те, що придбавала рухоме майно, робила ремонти та будувала прибудову за власні та кредитні кошти без участі відповідача, що спростовує факт ведення спільного господарства та спільного бюджету після 2014р. Доказами цього є видаткові накладні, товарні чеки, виписані на прізвище [PERSON] за періоди з 2016 по 2019р., та вимоги щодо визнання права власності на рухомі речі саме за нею. Тому суд вважає, що встановлено факт спільного проживання сторін в одному будинку з серпня 2010 по липень 2019 року, однак позивачкою не доведено факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї після 2014р. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до початку спільного проживання однією сім`єю як чоловік та дружина, яке є його особистою приватною власністю. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї із сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. З огляду технічних паспортів від 22.10.2008, 07.02.2020р. та висновку експерта №935 від 14.02.2020 вбачається, що за період з 2008 по 2020 роки на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] влаштовано прибудову до житлового будинку, гараж, два сараї, вигрібну яму, замощення. З огляду наданої ксерокопї техпаспорту, виготовленому ФОП [PERSON] від 21.10.2019р., суд вважає його недостовірним доказом по справі, оскільки оригінал його не був наданий суду, відповідач заперечував щодо його замовлення та виготовлення саме ФОП [PERSON] , а також клопотання самої позивачки про виключення цього доказу по справі. Прибудова до житлового будинку побудована без дозвільних документів, про що зазначав відповідач, і не спростовано позивачкою. Дозвільних документів на будівництво прибудови до будинку та введення в експлуатацію суду надано не було. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2023р. у справі № 511/2302/19 особа не набуває права власності на самочинне будівництво. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу самочинного будівництва суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали та обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Позивачкою заявлено вимогу про стягнення частини вартості заміщення новостворених об`єктів, розташованих на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] в розмірі 163832,50 грн. Однак нею не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність дозвільної документації на проведення реконструкції чи перебудови жилого будинку, придбання будівельних матеріалів чи обладнання власним коштом, її особисту участь у будівництві. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що будівництво прибудови здійснював особисто [PERSON] , вони йому лише допомагали, [PERSON] участі не приймала. Будівництво велось більше 10 років тому. Наданий позивачкою висновок експерта № 935/20202 від 14.02.2020р. суд не приймає до уваги, оскільки вказані новостворені об`єкти побудовані самочинно, а тому поділ самочинного будівництва за таких обставин неможливий. Відповідно до акту прийому-передачі майна від 08.09.2021р., підписаному сторонами, позивачка вивезла частину нерухомого майна з будинку відповідача, в тому числі і ті речі, на які вона просить визнати право власності. Крім того, зазначаючи, що частина речей залишилася у відповідача, вона вказує на телевізор SAMSUNG, шкаф-купе 160*60*220, табурет кухонний м`який, який зазначений у вищевказаному акті, як отриманий позивачкою. Оскільки позивачка просить визнати право власності на рухоме майно згідно з переліком, яке вона отримала 08.09.2021р., на яке не претендує відповідач і щодо якого немає спору, вимога щодо визнання права власності на це майно задоволенню не підлягає. так само як не підлягає задоволенню вимога щодо стягнення з відповідача суми 28760,00грн. різниці вартості рухомого майна. Суд відмовляє також у стягненні на користь позивачки вартості будівельних матеріалів для встановлення забору на суму 25570 грн., оскільки у договорі № 24 від 08.04.2019р. платником зазначений відповідач [PERSON] . Щодо вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 25555,24 грн. за проведений ремонт в жилому будинку, суд виходить з того, що позивачка проживала у будинку за договором найму від 10.06.2011р., проведений ремонт є поточним, на будівельні матеріали- металопластикові вікна та двері немає документів, які б свідчили про вартість, яку зазначала позивачка, немає документів на бойлер, які б підтвердили його вартість та придбання саме позивачкою. З огляду на те, що відповідач згоден сплатити позивачці 9308 грн. за будівельні матеріали, суд задовольняє вимогу в цій частині та в частині стягнення вартості газового котлу в сумі 15898,98 грн., а всього на суму 25297,98 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені врішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні в справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі 25297,98 грн.

Outcome: partial