Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

У березні 2025 року позивач в особі свого представника адвоката Буцан О.В. звернулася через систему «Електронний суд» з позовом до Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.07.2020 між позивачем, [PERSON] , та АТ «АКЦЕНТ БАНК» був укладений кредитний договір. Банком був поданий позов до Канівського міськрайонного суду Черкаської області про стягнення з неї заборгованості за вищевказаним кредитним договором, яка утворилася станом на 17.08.2024 в розмірі 39 888,63 грн, а саме: 21 985,30 грн - заборгованості за кредитом та 17 903,33 грн. - заборгованості за відсоткам. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.10.2024 у справі № 697/1888/24 позов банку задоволений. Постановою Черкаського апеляційного суду від 04.12.2024 рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.10.2024 скасовано та позовні вимоги залишено без задоволення. Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що підписана 26.07.2020 Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку не містить відомостей про обов`язок відповідача сплачувати відсотки за користування кредитом, їх розмір та інші платежі. Згідно з розрахунком заборгованості позичальником були сплачені відсотки за кредитом (договірні умови щодо яких належним чином у письмовому вигляді погоджені сторонами не були) в загальному розмірі 33 338,69 грн. Отже, апеляційний суд вважав, що тіло кредиту в розмірі 21 985,30 грн. позичальником погашено за рахунок цих коштів. Позивач звертає увагу, що банк регулярно самостійно списував за рахунок кредитного ліміту додаткові платежі: 1) Платіж за послугою «безпечний ліміт» на загальну суму 1 158,7 грн: 05.01.2022 у розмірі 189,74 грн; 05.08.2021 у розмірі 207,38 грн; 05.07.2021 у розмірі 209,3 грн; 05.06.2021 у розмірі 217,24 грн.; 05.05.2021 у розмірі 211,83 грн.; 05.04.2021 у розмірі 123,21 грн; 2) Регулярний платіж за страховку №72.60.0000002644 на загальну суму 593,11 грн: 05.03.2021 у розмірі 116,1 грн; 05.02.2021 у розмірі 160,26 грн; 05.01.2021 у розмірі 190,88 грн; 05.12.2020 у розмірі 125,87 грн; 3) 06.11.2020 списання в розмірі 98,31 грн без зазначення підстави; 4) Щомісячний платіж за кредитним договором «Розстрочка» № АВH0R0217410117113 від 26.07.2020 на загальну суму 6017,27 грн: 26.02.2021 у розмірі 859,61 грн; 26.01.2021 у розмірі 859,61 грн; 26.12.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.11.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.10.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.09.2020 у розмірі 859,61 грн; 26.08.2020 у розмірі 859,61 грн; 5) Проценти за кредитом на загальну суму 33 338,69 грн. Отже, позивач вважає, що тіло кредиту в розмірі 21985,30 грн було повернуто. Залишок безпідставно отриманих процентів складає 11 353,39 грн (33 338,69 - 21985,30). Загальна сума безпідставно отриманих (списаних) коштів відповідачем становить 19 220,78 грн (1 158,7 грн + 593,11 грн + 98,31 грн + 6017,27 грн + 11 353,39 грн). На думку позивача, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України. Крім того, згідно з частиною 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За цих підстав позивач просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 19 220,78 грн та відсотки за користування грошовими коштами за період з 01.08.2024 08.01.2025 у розмірі 2 494,36 грн, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ 2240,67 грн та трьох процентів річних 253,69 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 березня 2025 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. До початку розгляду справи представником відповідача АТ «АКЦЕНТ-БАНК» Горбач Ю.Ю. був поданий відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що предметом спору у справі № 697/1888/24 була заборгованість за кредитним договором (поточний рахунок з відновлювальним кредитним лімітом за програмою Кредитна картка «Зелена») від 26.07.2020. Судом апеляційної інстанції було установлено, що на погашення цього кредиту позивач внесла 33 338,69 грн, тоді як тіло кредиту було 21 985,30 грн. Однак у своєму позові [PERSON] оспорює умови не лише цього кредитного договору, а й інші укладені нею договори, за якими надавала дозвіл на списання коштів з її рахунку. Таким чином внесеними коштами позивач погасила кредит за кредитною карткою в розмірі 21 985,30 грн. та частково інші кредити. З огляду на наведене відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та стягнути з неї на користь банку витрат на оплату правничої допомоги «гонорар успіху» в розмірі 5 000 грн. В свою чергу, представником позивача була подана відповідь на відзив, в якій вона з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов, не погодилася. Вважала, що твердження відповідача про погашення за рахунок коштів у розмірі 33338,69 грн. інших кредитів є безпідставними, оскільки, на її думку, згідно з випискою по картці (рахунку № [NUMBER] ) з 26.07.2020 до 17.08.2024 всі кошти, сплачені позивачем, зараховувалися у рахунок погашення боргу за одним кредитним договором. Отже, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Буцан О.В. позов підтримала. Представник відповідача Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» у судове засідання не з`явився, у відзиві на позов просив проводити розгляд справи без його участі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з наступних підстав: Судом установлено, що 26.07.2020 року позивач уклала з Акціонерним товариством «АКЦЕНТ-БАНК» кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку. Відповідно до укладеного договору позивачу був відкритий рахунок та видано банківську платіжну картку, на яку встановлений кредитний ліміт, який у подальшому неодноразово змінювався та станом на 28.06.2023 склав 22000,00 грн. У червні 2024 року Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» звернулося до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2024 року\~у справі № 697/1888/24 позов банку задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором\~№ б/н від 26.07.2020 у сумі\~39888,63 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 21985,30 грн та\~заборгованості за відсотками 17903,33 грн. Постановою Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.10.2024 скасовано та позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» залишено без задоволення. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що при укладенні кредитного договору сторонами не було погоджено в письмовому вигляді обов?язок позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом. Також апеляційний суд вважав, що з розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається сплата позичальником відсотків по кредиту, договірні умови щодо яких належним чином не були погоджені, в загальному розмірі 33 338,69 грн. Отже фактично тіло кредиту в розмірі 21985,30 грн позичальником було погашено. В своєму позові [PERSON] просить стягнути з АТ «Акцент-Банк» безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 19 220,78 грн, які складаються з переплати в сумі 11 353,39 грн, платіжів за послугою «безпечний ліміт» у сумі 1 158,7 грн., платежів за страховку в сумі 593,11 грн, списання в сумі 98,31 грн, платежів за кредитним договором «Розстрочка» № АВH0R0217410117113 від 26.07.2020 у сумі 6017,27 грн, а також відсотки за користування грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 2240,67 грн та три проценти річних у сумі 253,69 грн. При вирішенні\~спору між\~сторонами суд\~виходить із\~того,\~що згідно\~зі статтею\~509\~ЦК України\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За загальним правилом відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Відповідно до частини 1 та 2 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першої статті 1054\~ЦК\~України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1050\~ЦК\~України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1066 ЦК України\~передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до частини 3 статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно зі статтею 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною першою статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов?язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212\~ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналіз статті 1212 ЦК України свідчить про те, що її положення застосовуються до відносин, які виникають у зв?язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними нормами права. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц, від 23 квітня 2020 року у справі № 501/5213/13-ц наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі\~статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується\~стаття 1212 ЦК України. Отже, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої\~статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов?язання повернути майно. При цьому системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частини першої статті\~177, частини першої статті\~202, частин першої та другої статті\~205, частини першої статті\~207, частини першої статті\~1212 ЦК України\~свідчить, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб із метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою\~статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення\~статті 1212 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 5006/18/13/2012, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 25 лютого 2015 року у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 року у справі № 3-5гс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 923/1233/15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц. Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 726/707/16-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18. Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов?язання (відсутній обов?язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої\~статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов?язання повернути майно потерпілому. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2019 року у справі № 904/2444/18. Суд ураховує, що між АТ «АКЦЕНТ-БАНК» і [PERSON] був укладений кредитний договір, на погашення заборгованості за яким позивачем сплачувалися на користь банку грошові кошти шляхом їх зарахування на відкритий їй картковий рахунок із кредитним лімітом. Також згідно з матеріалами справи позивач, окрім користування кредитним лімітом, уклала з відповідачем кредитний договір «Розстрочка» № АВH0R0217410117113 від 26.07.2020, відповідно до якого придбала товар у кредит. На погашення цього кредиту позивачем у період з серпня 2020 по лютий 2021 року здійснювалися з її кредитного рахунку щомісячні платежі в сумі 859,61 грн. Також позивачем здійснювалися з її рахунку регулярні платежі «безпечний ліміт», «страховка», інші списання. Згідно з частиною шостою\~статті 81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, посилаючись на безпідставність набуття відповідачем вищевказаних сум, позивач не надала доказів на підтвердження своїх вимог. Матеріали справи не містять доказів, що такі грошові кошти були отримані відповідачем та без достатньої правової підстави. Суд звертає увагу, що лише позивач як власник рахунку та платіжної картки має можливість керувати своїми витратами (надавати банку розпорядження про списання коштів, здійснювати оплату та інші перекази, самостійно підключати або скасовувати відповідні платежі (підписки) через мобільний додаток. Згідно з випискою по рахунку позивач регулярно здійснювала платежі «безпечний ліміт»: 05.01.2022 у розмірі 189,74 грн, 05.08.2021 у розмірі 207,38 грн, 05.07.2021 у розмірі 209,3 грн, 05.06.2021 у розмірі 217,24 грн, 05.05.2021 у розмірі 211,83 грн, 05.04.2021 у розмірі 123,21 грн. Також позивачем здійснювалися платежі за страховку: 05.03.2021 у розмірі 116,1 грн, 05.02.2021 у розмірі 160,26 грн, 05.01.2021 у розмірі 190,88 грн, 05.12.2020 у розмірі 125,87 грн. Тому суд вважає, що твердження позивача про безпідставність отримання банком таких сум є необґрунтованими з огляду на те, що вона, тривалий час перераховуючи грошові кошти (регулярно, різними сумами), добровільно і без помилки погодилася на настання для себе певних наслідків. Отже, поведінка позивача щодо вимог про повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про безпідставне набуття банком грошових коштів, списаних як плата за кредитним договором «Розстрочка», оскільки такі кошти були направлені саме на погашення її боргу за цим договором. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 11 353,39 грн, нібито отриманих відповідачем як переплата відсотків за кредитом, то суд зазначає наступне: Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Водночас згідно з частиною 7 статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. У постанові Верховного Суду від 06\~вересня 2022\~року у справі №\~640/10625/21\~вказано, що преюдиційними є факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення й окреслюється його суб`єктивними і об`єктивними межами, згідно з якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їхні правонаступники, не можуть знову оскаржувати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі. Згідно з постановою Верховного Суду від 15\~серпня 2019\~року у справі №\~826/3356/13-а\~преюдиційні факти потрібно відрізняти від оцінки обставин іншим судом. Преюдиційні факти\~\~це явища дійсності, істинність яких вже було встановлено в рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування, тоді як юридична оцінка фактів\~\~це оцінне судження, зроблене судом під час зіставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин. Суд звертає\~увагу,\~що предметом судового розгляду у справі № 697/1888/24, на яку посилається позивач у своєму позові, було стягнення з неї на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованості за кредитним договором (кредитним лімітом). Постановою Черкаського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, яка набрала законної сили, було відмовлено в задоволенні такого позову. Отже, преюдиційним у такій судовій справі є відсутність у [PERSON] обов`язку сплачувати на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за вказаним кредитним договором. Натомість стосовно зазначення апеляційним судом про сплату позичальником на погашення відсотків по кредиту коштів у загальному розмірі 33 338,69 грн., то в даному випадку має місце виключно правова оцінка певних обставин, яка не може бути єдиною і безумовною підставою для задоволення позову [PERSON] в частині стягнення різниці між такою сумою і сумою наданого кредиту. Суд, насамперед, під час розгляду справи самостійно оцінює докази та на підставі встановлених обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних фактів) не позбавлений права робити власні висновки щодо спірних правовідносин та матеріально-правових норм, що підлягають застосуванню. Суд ураховує, що згідно з випискою по картці (рахунку) за період з 26.07.2020 до 17.08.2024 витрати позивача склали 104\~159,54 грн. У тому числі банком було утримано відсотки за користування кредитом на загальну суму 33 338,69 грн, у стягненні яких з позивача на користь банку апеляційним судом у подальшому було відмовлено. Тобто фактичні витрати позивача за рахунок кредитного ліміту без утриманих відсотків склали 70\~820,85 грн (104\~159,54 - 33 338,69). Зокрема позивачем здійснювалося погашення споживчого кредиту - за придбаний у розстрочку товар на суму 6017,27 грн. Водночас позивачем було здійснено зарахувань на свій картковий рахунок за той же період на загальну суму 64\~614,02 грн. Отже, у позивача відсутня переплата за кредитним договором. Тому її твердження про те, що банком були безпідставно набутті грошові коштів у сумі 11353,39 грн є необґрунтованими. Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову [PERSON] про стягнення з АТ «Акцент-Банк» безпідставно набутих грошових коштів необхідно відмовити. Крім того, оскільки судом не установлено безпідставне набуття банком грошових коштів, належних позивачу, то позовні вимоги позивача про стягнення з банку на її користь процентів за користування такими грошовими коштами також не підлягають задоволенню. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та інші витрати. Згідно зі статтею 141\~ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1211,20 грн. Оскільки в позові відмовлено, що вказані витрати відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача не підлягають. Щодо витрат відповідача на правничу допомогу, то суд виходить із того, що відповідно до статті ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу на даних послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідачем було заявлено про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., а саме «гонорару успіху», на підтвердження чого надано суду копію договору № 2812-1/2023 від 28.12.023 про надання правової допомоги і додаткової угоди до нього від 31.12.2024, які укладені між АТ «Акцент-Банк» і адвокатом Омельченком Є.В., копію ордера, виданого адвокатом Омельченком Є.В., на представництво інтересів банку. Разом із тим, суд звертає увагу, що Європейським судом з прав людини в рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96 (§ 55) зазначено, що угоди, укладені з адвокатом, стосовно плати за надані послуги, що співставні з «гонораром успіху», можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними. Суд ураховує, що гонорар адвоката за прийняття рішення на користь клієнта, який визначений угодою між відповідачем і його адвокатом, є платою відповідача як сторони у справі за результат судового розгляду його справи, досягнення якого не ставиться у залежність від фактично наданих послуг. Матеріали справи не містять будь-яких доказів надання відповідачу правничої допомоги адвокатом Омельченком Є.В. Останній участі у цій справі не брав. Відповідні докази понесення відповідачем витрат на правничу допомогу цього адвоката не надані. Отже, суд вважає, що підстави для покладення на позивача витрат відповідача на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. відсутні.

Outcome: dismissed