Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

У листопаді 2023 року Комунальне підприємство (далі - КП) «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» звернулося до суду, з урахуванням позовної заяви у новій редакції, з позовом до [PERSON] , [PERSON] , які також діють в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, виселити відповідачів з малолітніми дітьми зі службового житлового приміщення: кімнати [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за ним на праві господарського відання закріплений багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до пунктів 1, 4 розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 квітня 2019 року № 256 «Про закріплення як службової житлової площі за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва та надання як службової житлової площі їх працівникам» включено до складу службових приміщень та закріплено за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» кімнату 68 жилою площею 18,60 кв. м у гуртожитку по [ADDRESS] , та надано її [PERSON] , який на той час працював на посаді головного інженера Житлово-експлуатаційної дільниці № 901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». На підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано ордер від 05 квітня 2019 року № 016569 на право зайняття службового приміщення - однієї кімнати № 68 жилою площею 18,60 кв. м у гуртожитку по [ADDRESS]. У кімнаті [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Крім того, разом з [PERSON] та його малолітніми дітьми проживає його дружина [PERSON] . 19 червня 2023 року [PERSON] звільнено із займаної ним посади за його власним бажанням, у зв`язку з чим, він разом із усіма особами, які з ним проживають, відповідно до чинного законодавства, підлягають виселенню із службового жилого приміщення. 26 червня 2023 року працівниками житлово-експлуатаційної дільниці № 902 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» складено акт про те, що було здійснено вихід комісії за адресою: [ADDRESS] для вручення [PERSON] попередження щодо необхідності звільнення службового жилого приміщення за вищевказаною адресою, у зв`язку із звільненням з займаної посади. Проте, двері в кімнату ніхто не відчинив, тому вручити попередження не вдалося. Позивачем 18 липня 2023 року було направлено [PERSON] попередження від 22 червня 2023 року № 38-23006/03 за адресою: [ADDRESS] , з вимогою звільнити службове жиле приміщення у гуртожитку за вищевказаною адресою в 10-денний строк, та здати ключі в житлово-експлуатаційну дільницю № 902 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва». Згідно з трекінгом поштового відправлення, зазначене попередження було отримано особисто адресатом 24 липня 2023 року. Працівниками житлово-експлуатаційної дільниця № 902 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» 04 серпня 2023 року, 10 серпня 2023 року, 26 жовтня 2023 року здійснено перевірку виконання вимог вищевказаного попередження. Однак двері спірної кімнати ніхто не відчинив, при цьому, зі слів сусідів [PERSON] фактично проживає у зазначеній кімнаті. Таким чином, [PERSON] до цього часу вимоги попередження про необхідність звільнення службового житла не виконав, кімнату не звільнив та ключі від дверей не передав до житлово-експлуатаційної дільниці № 902. Отже, [PERSON] без законних підстав займає кімнату [ADDRESS] . Після того, як стало відомо, що разом з [PERSON] у спірній кімнаті проживає його дружина [PERSON] , позивачем на її ім`я було направлено попередження щодо необхідності звільнення займаної кімнати, яке згідно трекінгу поштового відправлення було нею отримано, проте, його вимоги не виконано. При цьому, [PERSON] його малолітній син [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований у спірній кімнаті на наступний день після його звільнення, а малолітні дочки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані 01 листопада 2023 року, хоча діти могли бути зареєстровані за місцем реєстрації їхньої матері: [ADDRESS] , що свідчить про його недобросовісність щодо порядку користування службовим житлом і відсутності наміру звільнити його у порядку, визначеному чинним законодавством. Разом з тим, у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» є працівники, які мають права та потребу в отриманні службового житла. Враховуючи викладене, що у [PERSON] не було підстав для правомірних очікувань щодо збереження за ним службового житлового приміщення, оскільки ним добровільно було укладено договір найму на строк дії трудових відносин, його недобросовісність, наявність у матері малолітніх дітей власного житла, існує суспільна необхідність у виселенні відповідача та осіб, які проживають разом з ним із займаного ними службового житлового приміщення, тому позивач звернувся до суду з указаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Шереметьєву Л. А. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін за вищевказаним позовом. 20 листопада 2023 року до суду надійшла заява позивач про збільшення позовних вимог, в якій представник зазначив, що після подачі позовної заяви, відповідач, [PERSON] , 01 листопада 2023 року зареєстрував у спірній квартирі двох малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, просив виселити [PERSON] з малолітнім сином - [PERSON] , та з малолітніми дочками: [PERSON] , [PERSON] зі службового жилого приміщення - кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Указану заяву позивача про збільшення позовних вимог, з урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, було прийнято судом. 21 листопада 2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в яких представник зазначила, що не заперечує проти задоволення позову, оскільки [PERSON] припинив трудові відносини з позивачем 19 червня 2023 року, у зв`язку зі звільненням із займаної посади за власним бажанням, а чинним законодавством не допускається проживання у службовому житлі після припинення трудових правовідносин з роботодавцем. Однак після звільнення, відповідач усупереч вимогам чинного законодавства, не звільнив зайняте ним службове житло та продовжує його використовувати. Отже, у позивача виникло права вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, у тому числі, шляхом звернення до суду з позовом про виселення з службового приміщення без надання іншого житлового приміщення. 24 листопада 2023 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому його представник заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що вимоги позивача є необґрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства. Зазначила, що [PERSON] має статус внутрішньо переміщеної особи. На підставі ордеру № 016569 на право зайняття службового жилого приміщення, шо складається з однієї кімнати жилою площею 18,60 кв. м у гуртожитку по [ADDRESS] , [PERSON] як працівник КП вселився та почав проживати у вказаному житловому приміщенні. 04 серпня 2020 року він одружився з [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу « [PERSON] »). Від шлюбу вони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Наразі, вся сім`я [PERSON] (5 осіб) проживають у вищевказанй кімнаті, в якій зареєстровані [PERSON] та троє його дітей. Місце проживання дружини, [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , комунальна квартира [ADDRESS] , в якій площа кімнати становить 10,6 кв. м, тобто сім`я з 5-ти осіб фізично не може проживати у вказаній кімнаті. Окрім того, подружжя [PERSON] звернулося в установленому порядку до державних органів з метою отримання статусу багатодітної сім`ї. Також, [PERSON] є працівником КП, хоча наразі і перебуває в декретній відпустці по догляду за дітьми. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у [PERSON] відсутнє будь-яке інше житло. При цьому, враховуючи його статус внутрішньо переміщеної особи, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують, зокрема, надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, за умови оплати зазначеними особами відповідно до законодавства вартості житлово-комунальних послуг (пункт 6 частини восьмої статті 11 Закону). Органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень надають у тимчасове безоплатне користування внутрішньо переміщеним особам з комунальної власності жилі приміщення, придатні для проживання (за умови оплати особою відповідно до законодавства вартості комунальних послуг) (частина дев`ята статті 11 Закону). Крім того, на утриманні [PERSON] перебуває троє малолітніх дітей та дружина, а посилання позивача на те, що виселення відповідача разом з дітьми не порушить їхні житлові, оскільки їхня матір має житло є безпідставними, тому що як вже зазначалось площа кімнати в комунальній квартирі, в якій зареєстрована [PERSON] є занадто малою для родини з 5-ти осіб з урахуванням норми жилої площі в Україні (13,65 кв. м на одну особу). За таких обставин, беручи до уваги право кожної дитини проживати в житлових умовах, що не завдають шкоду її фізичному та розумовому розвитку, виселення дітей без надання іншого житла суперечить моральним засадам суспільства, інтересам дітей та їх правам на належний рівень життя. Враховуючи вищевикладене, виселення [PERSON] разом з дітьми без надання іншого житлового приміщення у період дії воєнного стану не є співмірними меті, яка переслідувалась, та позбавляє багатодітну сім`ю мати можливість надати дітям належний рівень розвитку та життя. Відтак, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. 29 листопада 2023 року до суду надійшла заява позивач про збільшення позовних вимог, в якій представник зазначив, що після отримання відзиву на позовну заяву, стало відомо, що окрім [PERSON] у спірному житлі також зареєстровані: його дружина - [PERSON] , та троє малолітніх дітей: [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, просив виселити [PERSON] , [PERSON] з малолітнім сином - [PERSON] , та з малолітніми дочками: [PERSON] , [PERSON] зі службового жилого приміщення - кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Указану заяву позивача про збільшення позовних вимог, з урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, було прийнято судом. 29 листопада 2025 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій представник зазначила, що у поданому відзиві стороною відповідача не спростовано обґрунтувань позовної заяви. Щодо посилань сторони відповідача на те, що він має право на отримання житла як внутрішньо переміщена особа, то службове жиле приміщення та житло, призначене для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб має різний правовий статус, та різний порядок і підстави його надання. Таким чином, наявність у відповідача права на отримання тимчасового житла як внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для відмови у задоволенні цього позову. Що стосується порушення прав дітей на житло, то у даному випадку такі порушення відсутні, а чинним законодавством саме на батьків покладається функція з утримання дітей, забезпечення їх достатніми умовами життя, необхідними для їхнього розвитку. Крім того, правовий статус службового житла чітко визначає порядок його надання та час використання. У будь-якому випадку це є тимчасовим житлом на період трудових відносин з підприємством та може використовуватися працівниками підприємства, яким [PERSON] не даний час не являється. При цьому, [PERSON] не мав підстав очікувати, що спірне жиле приміщення надане йому в постійне користування. Також, відзив не містить підстав, передбачених статтею 125 ЖК України, які виключають можливість виселення з службового житла без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи вищевикладене, сторона позивача наполягала на обґрунтованості позову та наявності правових підстав для його задоволення. 10 січня 2024 року до суду надійшла заява позивач про зміну предмету позову, в якій представник зазначив, що після подання позовної заяви та ознайомлення з відзивом стороні позивача стало відомо, що у спірному житловому приміщенні окрім [PERSON] також зареєстровані: його дружина - [PERSON] , та троє малолітніх дітей: [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, просив виселити [PERSON] , [PERSON] з малолітнім сином - [PERSON] , та з малолітніми дочками: [PERSON] , [PERSON] зі службового жилого приміщення - кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Указану заяву позивача про зміну предмета позову, з урахуванням вимог частини третьої статті 49 ЦПК України, було прийнято судом. 28 січня 2024 року позивачем було подано до суду позовну заяву у новій редакції. 05 лютого 2024 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особі - Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в яких представник підтримала позицію, викладену у раніше поданих поясненнях. Розпорядженням керівника апарату суду Щерби А. від 20 лютого 2024 року № 256 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/26071/23, провадження № 2/760/4085/24, у зв`язку із звільнення судді [PERSON] у відставку, відповідно до рішення Вищої ради правосудді від 13 лютого 2024 року № 409/0/15-24. На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. 28 лютого 2024 року ухвалою суду вказану справу прийнято до провадження головуючим суддею Ішуніною Л. М. та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 03 липня 2024 року залучено Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до [PERSON] , [PERSON] , які також діють в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого жилого приміщення. Ураховуючи викладене, 08 липня 2024 року стороною позивача подано до суду позовну заяву в новій редакції. 26 липня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в яких представник просила суд при ухваленні рішення врахувати інтереси малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник, а також відповідач [PERSON] , які діють у своїх інтересах та інтересах їхніх малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві, просили у задоволенні позову відмовити. Крім того, [PERSON] зазначив, що у нього виник конфлікт з однією з мешканок будинку, у зв`язку з чим, керівником підприємства було поставлено перед ним питання про його звільнення, що свідчить про те, що фактично його звільнення не відбулося за власним бажанням. При цьому, після звільнення йому було відмовлено позивачем у прийнятті на іншу посаду. Представник третьої особи - Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи - Служби у справа дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак матеріали справи містять заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій просив при ухваленні рішення врахувати інтереси малолітніх дітей. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність третьої особи. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року № 279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» в установленому порядку житловий та нежитловий фонд, та майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з додатками 1,2. Згідно з розпорядженням Солом`янської районної в місті державної адміністрації від 11 листопада 2016 року № 838 «Про внесення змін до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року № 279» додаток 2 до розпорядження викладено у новій редакції. Зі змісту додатку № 2 вбачається, що за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» на праві господарського відання закріплено, зокрема, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пунктів 1, 4 розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 квітня 2019 року № 256 «Про закріплення як службової житлової площі за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» та надання як службової житлової площі їх працівникам» включено до складу службових житлових приміщень та закріплено за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», зокрема, кімнату [ADDRESS] . Надано [PERSON] службову кімнату № 68 площею 18,60 кв. м в гуртожитку на [ADDRESS] на одного. На момент надання кімнати [PERSON] працював в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» на посаді головного інженера ЖЕД № 901. У місті Києві не зареєстрований. На підставі зазначеного розпорядження [PERSON] як працівнику позивача 05 квітня 2019 року було видано ордер № 016569 на право зайняття службового житлового приміщення. Зі змісту ордеру вбачається, що сім`я [PERSON] складалася з однієї особи, та на час роботи на вищевказаній посаді йому надається службове приміщення з однієї кімнати [ADDRESS] . З довідки позивача від 08 серпня 2023 року № 151 вбачається, що [PERSON] працював на підприємстві до 19 червня 2023 року. 19 червня 2023 року [PERSON] звільнено із займаної посади за його власним бажанням, що не заперечувалось відповідачем. Згідно з актом від 26 червня 2023 року комісія у складі представників ЖЕД № 902 склала акт про те, що 26 червня 2023 року було здійснено вихід комісії за адресою: [ADDRESS] для вручення попередження [PERSON] щодо звільнення службового жилого приміщення за вищезазначеною адресою, у зв`язку зі звільненням в порядку статті 38 КЗпП України. На час обстеження двері в кімнату № 68 ніхто не відчинив, тому вручити попередження не видалося можливим, фактичне місце знаходження [PERSON] та членів його родини встановити не вдалося. 18 липня 2023 року позивачем рекомендованим поштовим відправленням було направлено [PERSON] попередження, в якому виловлено пропозицію в добровільному порядку звільнити службове жиле приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] в 10-денний термін з часу отримання даного попередження та здати ключі до ЖЕД № 902. Зазначено, що у протилежному випадку виселення буде проводитися у судовому порядку. Згідно з трекінгом поштового відправлення вищезазначене попереджання було отримано [PERSON] власноручно 24 липня 2023 року. Проте, 04 серпня 2023 року, 10 серпня 2023 року, 26 жовтня 2023 року та 06 лютого 2024 року комісією було складено акти про те, що нею неодноразово було здійснено виходи за адресою: [ADDRESS] на предмет перевірки фактичного її використання. Зі змісту актів вбачається, що здійснити перевірку кімнати не видалось за можливе, оскільки двері кімнати ніхто не відчинив. За словами сусідів за вищевказаною адресою [PERSON] фактично проживає. Кімната не звільнена. Ключі від вхідних дверей кімнати до ЖЕД не повертались. Крім того, судом встановлено, шо 04 серпня 2020 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу - « [PERSON] »), що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 04 серпня 2020 року, яка є матір`ю трьох малолітніх дітей, які зареєстровані у спірній кімнаті разом з [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Відповідно до ордера № 005163 на право зайняття службового жилого приміщення від 02 жовтня 2001 року, його видано [PERSON] , яка працює у ЖЕД-501 на посаді двірника-наглядача, сім`я якої складається з однієї особи, в тому, що їй на час роботи на даній посаді надається службове приміщення з однієї кімнати жилою площею 10,6 кв. м у квартирі [ADDRESS] . Окрім того, згідно зі свідоцтвом про право власності від 20 березня 2024 року № 48707 25/100 частини комунальної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на приватній власності [PERSON] . Водночас, у зв`язку з тим, що в ході судового розгляду справи позивачу стало відомо, що [PERSON] також проживає у спірній кімнаті, останнім 19 січня 2024 року рекомендованим поштовим відправленням їй було направлено попередження, в якому висловлено пропозицію у зв`язку зі звільненням 19 червня 2023 року [PERSON] добровільно звільнити службове жиле приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] у 5-денний термін з часу отримання попередження та здати ключі до ЖЕД № 902. Згідно з трекінгом поштового відправлення попередження 25 січня 2024 року було вручено члену сім`ї [PERSON] . Проте, кімната на момент розгляду справи по суті не звільнена, ключі від вхідних дверей до ЖЕД не передані. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо тлумачення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, права на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Подібні положення закріплені також в національному законодавстві. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житловий кодекс України). Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У цій справі спірні правовідносини стосуються виселення особи із службового житла після припинення трудових правовідносин. Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним жиле приміщення. Проживання у службовому житлі після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Водночас, стаття 125 ЖК України передбачає випадки коли особу не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, це стосується: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Судом установлено, що спірне службове житло було надано [PERSON] , як працівнику КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», у складі сім`ї з однієї особи - [PERSON] . 19 червня 2023 року [PERSON] звільнено із займаної ним посади на підприємстві за власним бажанням. Посилання відповідача [PERSON] на те, що дійсною підставою його звільнення стала конфліктна ситуація з мешканкою будинку та насправді він не мав наміру звільнятися, судом не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження викладеного. Крім того, відповідачем у судовому засіданні було підтверджено, що ним наказ про звільнення щодо формулювання підстав його звільнення не оскаржувався, тобто у встановленому законом порядку незаконним не визнавався та скасованим не був. Твердження про те, що після звільнення відповідачу позивачем було відмовлено у прийнятті на роботі без законних підстав судом оцінюються критично, оскільки такі дії не оскаржувалися відповідачем. Також, заперечуючи проти заявлених вимог щодо виселення із займаного службового приміщення, сторона відповідачів посилалася на те, що у спірному житлі, яке є єдиним житлом [PERSON] , проживають та зареєстровані троє малолітніх дітей, та він є батьком багатодітної сім`ї, що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 06 грудня 2023 року. При цьому, він є внутрішньо переміщеною особою, іншого житла не має та разом із сім`єю перебуває на квартирному обліку з 13 лютого 2024 року за категорією обліку: багатодітні сім`ї. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Так, з матеріалів справи судом не встановлено підстав, визначених статтею 125 ЖК України, які б унеможливили виселення [PERSON] разом з особами, які проживають разом з ним зі спірного службового житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки відповідно до статті 125 ЖК України наявність статусу внутрішньо переміщеної особи, статусу батька багатодітної сім`ї, який не виховує дітей самостійно та перебування на квартирному обліку не є такими підставами. Факт проживання у спірній службовій квартирі малолітніх дітей, не впливає на виникнення у них правових підстав для користування службовим житлом після звільнення працівника з роботи. Верховний Суд вже зауважував, що право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання (постанови Верховного Суду від 02 липня 2020 року справа № 761/21838/16-ц та від 20 жовтня 2021 року справа № 154/127/21). При цьому, малолітні діти були зареєстровані відповідачем у спірному службовому житлі вже після його звільнення, що може свідчити про те, що ним були вчиненні такі дії з розрахунком на те, що реєстрація та проживання малолітніх дітей будуть підставою для залишення житла в його користуванні. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Положення статей 124, 125 ЖК України визначають, що припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, має наслідком втрату особою, яка припинила трудові відносини, права користування службовим приміщенням та є підставою для виселення із службового житла без надання іншого жилого приміщення разом з особами, які з нею проживають. Тобто, формулювання вказаних приписів закону є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій службове житло надане у тимчасове користування на час виконання трудових обов`язків. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники, що перебувають з ним у трудових відносинах і за характером роботи потребують надання такого житла. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем передбачене законом і переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Зазначений правовий висновок підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц. Враховуючи вищевикладене, законне право відповідача [PERSON] на зайняття житлового приміщення припинене після припинення трудових відносин з позивачем в силу положень чинного законодавства, беручи до уваги, що позивач потребує службове житло для забезпечення потреб інших своїх працівників, залишення колишнього працівника (відповідача у справі) у службовій кімнаті може позбавити можливості отримання такого службового житла іншими працівниками, які мають на це легітимне право, що є недопустимим. Крім того [PERSON] , припиняючи трудові відносини з роботодавцем за власним бажанням, мав усвідомлювати наслідки у вигляді припинення права користування службовим житлом та виселення його й осіб, які з ним проживають, з службової квартири. При цьому, сторона відповідачів не навела аргументів щодо наявності істотних обставин майнового чи соціального характеру, які б перешкоджали їм винаймати інше житло у м. Києві, враховуючи ту обставину, що матері дітей [PERSON] належить на праві власності кімната у комунальні квартирі [ADDRESS] . Посилання на те, що зазначена кімната є маленькою за площею (10,6 кв. м) та не підходить для проживання сім`ї з 5 осіб, судом оцінюються критично, оскільки спірна кімната не є набагато більшою за своєю площею (18,60 кв. м), та згідно з нормами житлової площі, встановленої статтею 45 ЖК України (13,65 кв. м на одну особу) також не підходить для проживання сім`ї з 5 осіб. Щодо тверджень відповідача [PERSON] про те, що він є внутрішньо переміщеною особою та відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» повинен бути забезпеченим тимчасовим житлом, судом відхиляються оскільки не стосуються предмету позову, так як в межах справи вирішується питання про виселення відповідачів зі службового житлового приміщення, а не з приміщення, яке було надано як особі зі статусом внутрішньої переміщеної для тимчасового проживання. Відтак, виселення відповідачів разом із дітьми зі спірного житла є пропорційним у контексті відповідних гарантій, встановлених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в ході судового розгляду знайшли підтвердження доказами обставини, викладені позивачем, натомість, відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин та наявності законних підстав для подальшого користування ними спірним майном, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, шляхом виселення відповідачів зі спірного нерухомого майна. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною шостою статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий збір у розмірі 2 684 грн, підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved