Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

19.03.2025 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів на його користь грошові кошти та сплачений ним судовий збір. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 лютого 2024 року позивачем було передано у позику відповідачу, [PERSON] , 24 000 доларів США, що підтверджується копією договору позики. Відповідно до розписки відповідач зобов`язувався повернути кошти до 30 грудня 2024 року. Факт одержання коштів підтверджується копією договору позики, в якому зазначено, що позика, яка є предметом цього договору, передана Позикодавцем та одержана позичальником до підписання цього договору (п. 2.1 Договору позики). На даний час всі звернення позивача, телефонні дзвінки відповідачем ігноруються, вирішити спірні питання в позасудовому порядку не вдалося, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 21.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 30.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справі до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що він позичив відповідачам грошові кошти в розмірі 24 000 доларів США, однак в строк визначений договором позики відповідачі боргу не повернули, а коли він звернувся до відповідача [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти, він йому сказав, що грошових коштів в нього не має, і сказав з цього приводу звертатись до суду. Відповідачі позичали в нього грошові кошти на особисті потреби, передачі коштів відбувалась в автомобілі, після чого було укладено договір позики в нотаріуса. Так, відповідач [PERSON] дійсно раніше позичав в нього грошові кошти в розмірі 15 500 доларів США по розписці, це інший борг, однак у відповідача на вийшло повернути той борг. Кошти які він, позичав відповідачу не є вкладенням у спільний бізнес. Коли він передавав кошти в розмірі 24 000 доларів США відповідачі було присутні обоє, також під час передачі коштів відповідачам, була присутня і його дружина. Відповідачі до цього часу не повернули існуючий борг навіть частково. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, загалом посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що 14.02.2024 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Дергільовою О.Г., зазначений договір було укладено за згодою дружини відповідача [PERSON] [PERSON] до цього часу грошові кошти, отримані відповідачами в борг від позивача повернуті не були. Згідно зазначеного договору позики позивач передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 24 000 доларів США. Укладений між позивачем та відповідачем договір позики був погоджений дружиною відповідача [PERSON] [PERSON] , а тому зазначені грошові кошти позичались для потреб сім`ї, у зв`язку з чим відповідач звернувся до суду до відповідачів [PERSON] та його дружини [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Пояснив, що брав у борг грошові кошти у позивача в суму 10 000 доларів США, а все інше то проценти, які він обіцяв повернути позивачу, однак не повернув. Сума, яка передбачена договором позики від 14.02.2024 року, це сума основного боргу та процентів, а всього він позичав у позивача 10 000 доларів США. Відсотки за користування коштами відповідача були узгоджені в усній формі. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.02.2025 року з нього вже було стягнуто грошові кошти в суму 15 500 доларів США по розписці. У розписці була зазначена загальна сума, яку він мав повернути позивачу, то сума боргу разом з відсотками. Відповідно до нотаріально посвідченого Договору позики визначено додаткові проценти, але в ту суму входить і основний борг разом з процентами. Розписку у позивача він не забирав. Боргу він не зміг повернути. Також відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позову в якому заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на неможливість повторного стягнення, однієї і тієї ж суми, оскільки раніше рішенням суду з нього вже стягнута частина боргу в розмірі 10 000 доларів США. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що проте, що позивач давав кошти відповідачу [PERSON] для бізнесу, вона дізналася лише в нотаріуса, і вона погодилась зареєструвати цю суму в нотаріально посвідченому Договорі позики. У позивача та відповідача [PERSON] був спільний бізнес, а тому передбачені Договором позики грошові кошти позичались відповідачем [PERSON] не для потреб сім`ї, а для бізнесу. Борг відповідно до Договору позики навпаки шкодить її сім`ї. про письмову розписку вона також дізналась, лише тоді коли прийшла судова повістка, на той час вони були згоді повернути позивачу передбачені письмовою розпискою грошові кошти. Договір позики, посвідчений нотаріально було укладено з метою визначення суми боргу. Отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти від позивача вона взагалі не бачила, в неї з відповідачем [PERSON] не спільний сімейний бюджет. Вона давала свою згоду на укладення нотаріального договору. По іншим боргам також були інші судові справи. Свідок [PERSON] будучи дружиною позивача в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] у її чоловіка позивача по справі позичав в борг грошові кошти у лютому 2024 року. Грошові кошти позивач передав відповідачу [PERSON] в автомобілі на паркові біля нотаріальної контори в її присутності. Позивач передав грошові кошти особисто відповідачу [PERSON] їй відомо, що її чоловік, позивач по справі вже вдруге позичав відповідачу [PERSON] грошові кошти. Про суму боргу в розмірі 24 000 доларів США їй відомо зі слів чоловіка. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Вислухавши позивача та представника позивача, відповідачів, свідка, перевіривши та дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні обставини. 14 лютого 2024 року позивачем [PERSON] було передано згідно нотаріально посвідченого договору позики відповідачеві [PERSON] кошти в розмірі 915\~024 грн., що еквівалентно 24 000 доларів США, що підтверджується копією договору, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Дергільовою О.Г. Даний договір був укладений за згодою співвідповідача, [PERSON] як дружини позичальника, що визнається сторонами та узгоджується із матералами справи. Відповідно до договору відповідач зобов`язувався повернути позивачеві кошти до 30 грудня 2024 року. Факт одержання грошей підтверджується нотаріально посвідченим Договором позики. Проте, станом на день розгляду вказаної справи сума боргу в розмірі 24 000 доларів США за Договором позики відповідачем [PERSON] позивачу не повернута навіть частково. Таким чином, між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем узятих на себе боргових зобов`язань, який підлягає вирішенню в судовому порядку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610\~ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У силу статті 629\~ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Згідно зі ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі № 182/2462/ 16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 545\~ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено статтею 599 ЦК України. Частиною 1 статті 1049\~ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Підписавши договір позики відповідач взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Узгодження сторонами істотних умов договору позики, як то суми боргу, та зобов`язання її повернення до визначеного у розписці строку, та, відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом Договору позики. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049\~ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 висновок, що у статті 629\~ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Укладений між сторонами договір є чинним, його дійсність в установленому порядку не оспорено, а тому суд приходить до висновку про існування між сторонами позичкових відносин та невиконання відповідачем [PERSON] зобов`язання. Оцінюючи заперечення відповідачів, які ґрунтуються на доводах про безгрошівність угоди та фактичне існування іншого правового значення правовідносин між сторонами суд приймає до уваги наступне. Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 року у справі № 369/7355/21 зазначив наступне: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику». Суд погоджується із доводами відповідачів про існування між сторонами позикових правовідносин ще до укладення договору від 14.02.2024 року, оскільки це визнається сторонами та підтверджується розпискою від 10.09.2023 року, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.02.2025 року. Однак суд вважає недоведеними і необґрунтованими посилання на фактично удаваність договору від 14.02.2024 року, яким, начебто, сторони лише фіксували розмір невиконаних грошових зобов`язань за попередніми позиками. Зміст власноручно підписаного [PERSON] нотаріально посвідченого договору, зокрема п.2.1 договору від 14.02.2024 року, відповідно до якого позика передана Позикодавцем та одержана позичальником до підписання цього договору, свідчить про фактичне отримання грошей у визначеному договором розмірі та про наявність у позичальника зобов`язання їх повернути на увизначених договором умовах. В судовому засіданні відповідачі визнали особисту участь у підписанні договору, добровільність та дійсність свого волевиявлення при підписанні договору та заяви-згоди дружини, відсутність примусу чи обману тощо. Відповідачі, натомість, посилались на те, що вони сприймали цей нотаріально посвідчений договір не як окремий правочин, а як продовження раніше досягнутих усних і письмових домовленостей щодо розміру і порядку повернення позичених раніше коштів. Однак на підтвердження подібних обставин, відповідачами жодних доказів не подавалось, а відповідні доводи суд вважає непереконливими, непослідовними, взаємно не узгодженими і належно не аргументованими з огляду на їх вік, освіту, повну цивільну правоздатність та дієздатність, життєвий та професійний досвід. На противагу цьому, позивач, будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка, переконливо і аргументовано представив суду детальні відомості про місце, час, порядок передачі коштів та розмір позики у грошовому виразі, що повністю узгоджується із умовами нотаріально посвідченого договору позики від 14.02.2024 року. Особливу увагу суд звертає на те, що у встановленому законом судовому порядку відповідачі не оспорювали дійсність договору позики від 14.02.2024 року, у цій справі подібних зустрічних позовних вимог не пред`являли, тому при наданні правової оцінки їх запереченням на позов суд застосовує положення ст. 204 ЦК України, якою закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Відтак, позовні вимоги ґрунтуються на чинному правомірному правочині - нотаріально посвідченому договорі позики від 14.02.2024 року, відповідають чинному законодавству, тому порушені права позивача підлягають судовому захисту. Щодо покладення цивільних обов`язків на подружжя слід зважити на таке. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 4 ст. 65 СК України також встановлено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року справа №212/8891/15-у дійшов аналогічного висновку: «У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює, як солідарні боржники. Проте дійшовши зазначених висновків на підставі встановлених фактичних обставин, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок кредитних коштів автомобіль виникає також і зобов`язання у вигляді повернення кредиту та, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї». Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі № 752/7501/18 дійшов наступного висновку щодо солідарної відповідальності подружжя за борговими зобов`язаннями: «Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя, як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Договір позики був укладений за згодою дружини [PERSON] в інтересах їх сім`ї, в суді всі сторони стверджували, що при укладанні договору [PERSON] підписувала нотаріально посвідчену заяву про згоду на укладення такого договору її чоловіком, тому дружина позичальника [PERSON] також має бути відповідачем у даному спорі, оскільки обоє із подружжя повинні нести солідарні грошові зобов`язання за цієї позикою. Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач в своєму позові просить стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики в розмірі 24\~000 доларів США. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Заборони на\~виконання грошового\~зобов`язання\~у іноземній\~валюті,\~у якій\~воно зазначено\~у договорі,\~чинне законодавство\~не містить. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Згідно зі\~статтею 1049\~ЦК\~України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). З огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 14-446цс18. Пунктом 1.1 договору позики від 14.02.2024 року (а.с.9) сторонами було визначено грошові одиниці грошового зобов`язання у національній валюті України з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому суд вважає необґрунтованими позовні вимоги в частині зміни виду грошових одиниць зобов`язання, але це не може слугувати достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, однак є достатньою підставою для визначення судом ефективного способу відновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах. За таких обставин, суд вважає, що слід обрати інший належний спосіб захисту порушених прав та законних інтересів позивача, який ґрунтується на законі та є достатнім для відновлення порушеного права, а саме слід стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики від 14.02.2024 року в розмірі, що еквівалентний 24 000 доларам США в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України станом на день повернення. Аналіз правової позиції кожної із сторін, доводів представників сторін в суді, зважаючи на рівень їх аргументованості, переконливості та послідовності, а також інших факторів, дає підстави вважати, що позивач та його представник в суді переконливо довели достовірність фактів і обставин, покладених в основу позовних вимог, натомість відповідачі належних і допустимих доказів своєї позиції не представили, не спростували фактів, що зазначені у нотаріально посвідченому договорі позики, зокрема щодо часу, суми та самого факту отримання [PERSON] від позивача грошових коштів на умовах позики. Натомість їх заперечення проти позову фактично обмежувались тим, що фактичної передачі коштів за цим договором не було, однак ним фіксувались інші грошові зобов`язання за іншим договором позики. Об`єктивно належними і допустимими доказами правова позиція відповідачів під час судового розгляду не була підтверджена, однак сукупністю досліджених судом доказом подібні заперечення спростовані. Зокрема, суду не було представлено переконливих, належних і допустимих доказів, які б підтверджували подібні твердження відповідачів, які позивач категорично заперечив в судовому засіданні, тому доводи відповідачів в цій частині оцінюються як сумнівні та які не можуть покладатись в основу судового рішення. Доводи про отримання позики саме в інтересах сім`ї під час судового розгляду не спростовувались, заперечень цього суду не представлено, а посилання [PERSON] про невчасну обізнаність про першу позику чоловіка не стосуються саме спірних правовідносин. При цьому сам позичальник в суді стверджував, що позичав кошти у позивача для ведення бізнесу та отримання доходу, тобто в інтересах сім`ї. Це, на думку суду, вказує на те, що позика отримана в інтересах сім`ї, використана в спільних інтересах обох із подружжя на потреби сім`ї, тому у обох відповідачів виникли солдарні грошові зобов`язання перед позивачем. Суд вважає, що позивачем доведено обставини, які породжують правові наслідки у виді виникнення у відповідачів грошових зобов`язань перед позивачем, їх заперечення проти позовних вимог залишились непереконливими і недоведеними, взаємно не узгодженими, тому достатніх підстав для відмови у задоволенні позову суд не вбачає. Відповідно до ст. 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідачі в односторонньому порядку не виконують грошові зобов`язання, позивач просить в судовому порядку стягнути солідарно з відповідачів на його користь основну суму боргу, на них в судовому порядку слід покласти обов`язок сплати позивачеві, передбачених позовом коштів. Тобто, загалом позов ґрунтується на законі, є обґрунтованим, але підлягає частковому задоволенню шляхом обрання належного способу захисту прав та інтересів позивача у передбачений законом спосіб. Правомірним суд визнає і вимоги позивача про відшкодування відповідачами понесених ним судових витрат в повному обсязі в рівних частинах, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявними в матеріалах справи квитанціями.

Outcome: partial