Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

В червні 2024 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 20 листопада 2013 року між нею та відповідачкою [PERSON] , розташованої за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позву вказала, що між ними було домовлено всі умови договору, який не був укладений у письмовій формі, хоча власниця передала ключі від квартири і надала доступ до неї для володіння та користування, а також передала документи про право власності у виді свідоцтва про право на спадщину та технічну документацію. Вона, в свою чергу, передала кошти за квартиру в сумі 24000 грн. Проте договір не був нотаріально посвідчений, оскільки відповідачка з різних причин погіршення стану здоров`я або зайнятість, не з`являлася до нотаріуса, а з початком військових дій виїхала в іншу місцевість. Вказуючи, що між сторонами були узгоджені та виконані всі істотні умови договору, але можливість нотаріального посвідчення договору втрачено, тому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири. Відзиву відповідачка не подала. До суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, її представниця надала заяву, в якій просила розглянути справу без їх участі, а позов задовольнити. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статт 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями статті 657 ЦК України, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статт 220 ЦК України. Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів дедійсними роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Згідно зі статтями 12. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 76. 77 ЦПК України). Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд погоджується з тим фактом, що відповідачка передала квартиру позивачці для володіння, оскільки згідно довідки Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області від 25 січня 2023 року вона там мешкає зі своєю сім`єю з 2014 року, а також вона має на руках технічний паспорт на квартиру. Проте документу про право власності у виді свідоцтва про право на спадщину від 25 листопада 2013 року суду не представлено, хоча воно має бути, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав від 17 червня 2024 року. На підтвердження передачі коштів позивачка представила копію письмової розписки відповідачки від 20 листопада 2013 року. В той же час суду не представлено доказів на підтвердження того, що за цей тривалий час з 2013 року відповідачка постійно ухилялася від нотріального укладення договору. Згідно інформації, отриманої від Управління державної міграційної служби в Миколаївській області від 18 квітня 2025 року вона зареєстрована в цьому ж [ADDRESS] . Так само не встановлено і наміру позивачки нотаріально посвідчити вказаний договір, вжиття нею будь-яких заходів для такого посвідчення. Тому слід дійти висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним у судовому порядку. При цьому слід також звернути увагу на те, що позивачка просить визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений 20 листопада 2013 року, прив`язуючи дату укладення договору до дати отримання коштів відповідно до письмової розписки від 20 листопада 2013 року. Проте на час передачі коштів і складання розписки відповідачка ще не була повноцінною зареєстрованою власницею квартири, оскільки свідоцтво про право на спадщину їй було видано 25 листопада 2013 року. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed