Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове нерухоме майно, яке складається з житлового будинку в с. Сем`янівка Полтавського району Полтавської області. Постановою приватного нотаріуса Полтавської міської нотаріального округу Гризунової О.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Просила визнати в порядку спадкування після [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на житловий будинок «А-1, А1-1,а» загальною площею 135,1 м.кв. та житловою площею 78,0 м.кв., гараж «Б», погріб вхідний «б1», сарай «б», сарай «В», ворота №1, хвіртку №2, колодязь №3, огорожу №4, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши відзив у якому заперечував щодо позову оскільки вважав, щожодні правовстановлюючі документи на будинок відсутні, а відповідач права позивача не порушував. Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гризунова О.В. у судове засідання не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , про що 09.08.2023 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складений актовий запис та видане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с. 15). Згідно свідоцтва про шлюб вбачається, що 06.10.1999 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Надержинщинській сільській раді Полтавського району Полтавської області за актовим записом №15. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.14). Після померлого [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно. Згідно з витягом з рішення Виконавчого комітету Кротенківської сільської ради Полтавського району №18 від 06.08.1991 «Про надання земельної ділянки та дозволу на забудову житлового будинку» жителю с. Кротенки [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку площею 0,17 га. Відповідно до виписки з рішення №22 від 20.01.1992 надано дозвіл громадянину [PERSON] на будівництво індивідуального жилого будинку на 4 кімнати, житловою площею 55,15 кв.м. і господарських споруд для особистого підсобного господарства площею 72,0 кв.м. в с. Кротенки на земельній ділянці площею 1700 кв.м. виділеній рішенням №18 від 06.08.1991 (а.с.6). Згідно паспорту №145, забудовник [PERSON] , місто забудови: с. Кротенки Полтавського району Полтавської області, земельна ділянка під забудову виділена площею 00,17 га із земель держфонду села рішенням виконкому Кротенківської сільської ради народних депутатів від 06.08.1991 №18; дозвіл на забудову наданий згідно рішення виконкому Ради народних депутатів від 20.01.1992 №22; на ділянці надано дозвіл на будівництво жилого будинку по типовому проекту №184-24-ІІ6/І жилою площею 55,15 кв.м. на 4 кімнати, надвірних споруд: сарай з гаражем і літньою кухнею 6,0х12,0 м.; строки початку та закінчення будівництва: 20.01.1992 по 20.01.1995. Згідно з довідкою Кротенківської сільської ради №51 від 29.01.2003 у житловому будинку розташованому в [ADDRESS] проживають [PERSON] та [PERSON] особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до рішення №66 від 15.04.2003 VII сесії XXIV скликання Кротенківської сільської ради Полтавського району «Про надання дозволу на розробку технічної документації по виготовленню державного акту на право спільної сумісної власності на землю» надано дозвіл громадянам [PERSON] та [PERSON] на розробку технічної документації по виготовленню державного акту на право спільної сумісної власності на землю для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд є орієнтовною площею 0,17 га) в [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , виготовленого 10 грудня 2024 року, станом на 01.01.2021 житловий будинок літ. «А-1,А1-1,а» 1992 року спорудження, житловою площею 135,1 кв.м., загальною площею 78,0 кв.м., а також гараж літ. «Г» 1992 року спорудження, погріб вхідний літ. «б1» 1992 року спорудження, сарай літ. «б» 1992 року спорудження, сарай «В» 1992 року спорудження, ворота №1, 2000 року спорудження, хвіртка №2, 2000 року спорудження, колодязь №3, 1995 року спорудження, огорожа №4, 2000 року спорудження (а.с.16-19). З технічного паспорту самочинного будівництва та реконструкції не вбачається. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже,\~право власності\~на збудоване\~до набрання\~чинності Законом\~України «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди, що побудовані до 05 серпня 1992 року, регулювалася зокрема, нормами Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 (чинної на час спорудження житлового будинку) реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Отже, з норм Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 10.10.2018 у справі №557/1209/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи спірне домоволодіння знаходилось у селі Сем`янівка (попередня назва с. Кротенки), збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт наявний в матеріалах справи, а тому спірне домоволодіння введеню в експлуатацію та реєстрації не підлягало. Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухоме майно належало спадкодавцю [PERSON] на праві власності на момент смерті. З наведених підстав заперечення відповідача проти позову є необгрунтованими. Приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Гризуновою О.В. 07.11.2023 відкрита спадкова справа №56/2023 після померлого [INFO] [PERSON] за заявою про прийняття спадщини за законом від [PERSON] (а.с.60). З матеріалів спадкової справи №56/2023 вбачається, що 07.11.2023, тобто у встановлений законодавством шестимісячний строк, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом за померлим [INFO] [PERSON] звернулась позивач [PERSON] . Окрім того, позивач [PERSON] фактично проживала та була зареєстрована разом із спадкодавцем до дня його смерті (а.с.66) Інформація про наявність інших спадкоємців в матеріалах спадкової справи відсутня. У зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності на ім`я спадкодавця, постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. від 13.02.2024 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,17 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.75). У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ч.1,3.\~ст.1223\~ЦК України\~право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини раво на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1,5.ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухоме майно належало спадкодавцю [PERSON] на праві власності на момент смерті та це право перейшло до [PERSON] в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту права є його визнання. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст.317, ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За нормами ст.391, ст.392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Суд вважає, що неможливість оформлення права власності позивачем на спадкове майно у встановлений законом спосіб в порядку спадкування порушує законні права власності на спадкове майно позивача, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved