Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищезазначеним позовом звернулася Київська обласна прокуратура та просила: усунути перешкоди у здійсненні Ржищівською міською об`єднаною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою природо-заповідного фонду площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002, шляхом скасування рішення реєстратора Реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції Київської області Неживої Наталії Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 18018435 від 16.12.2014, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,25 га із кадастровим номером 3222984002:02:003:0002, з одночасним припиненням права власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002; усунути перешкоди у здійсненні Ржищівською міською об`єднаною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 1,75 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003 шляхом скасування рішення реєстратора Реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції Київської області Неживої Наталії Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 18020417 від 16.12.2014, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,75 га із кадастровим номером 3222984002:02:003:0003, з одночасним припиненням права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,75 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003; усунути перешкоди у здійсненні Ржищівською міською об`єднаною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками природно-заповідного фонду площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002 і площею 1,75 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003 шляхом їх повернення на користь Ржищівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Ржищівської міської ради (код ЄДРПОУ 04358218) з незаконного володіння [PERSON] , з одночасним припиненням права власності [PERSON] на земельні ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002 і площею 1,75 га з кадастровим номером\~3222984002:02:003:0003. Позов обґрунтовано наступним: На підставі рішень Київської обласної ради від 17.02.2000 № 168-10-ХХІІІ та рішення Черкаської обласної ради від 26.02.2000 № 14-4 «Про організацію регіонального парку «Трахтемирів» організовано регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» та надано останньому статус об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення. Межі регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів» визначені проектом створення регіонального ландшафтного парку. Зокрема, на території Київської області знаходиться 5148,7 га земель, з них 3517,2 га на території Малобукринської сільської ради Миронівського району. Відповідно до пунктів 1.2 - 1.4 Положення «Про регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» Регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» характеризується винятковим багатством рослинного і тваринного світу, різноманітністю рельєфу і ландшафтних форм, є природоохоронною, науково-дослідною та еколого-просвітницькою установою, територія й акваторія якої включає природні комплекси й об`єкти, що мають особливу екологічну, історичну і естетичну цінність і які призначені для використання в природоохоронних, наукових, просвітницьких, культурних, обмежено-рекреаційних цілях і для регульованого туризму, що зумовлює необхідність збереження цієї території у первинному стані і заборони будь-якої діяльності, здатної деструктивно на неї вплинути. Рішенням Малобукринської сільської ради Миронівського району від 11.12.2014 № 518-36-УІ передано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельні ділянки загальною площею 2 га, у тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002 та для ведення особистого селянського господарства площею 1,75 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003 в межах [ADDRESS] на території Малобукринської сільської ради Миронівського району. В подальшому, згідно рішення реєстратора Реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції Київської області Неживої Наталії Валеріївни від 16.12.2014 індексний номер\~18018435 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002. Також, згідно рішення реєстратора Реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції Київської області Неживої Наталії Валеріївни від 16.12.2014 індексний номер 18020417 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003. Таким чином, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1,75 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003 для ведення особистого селянського господарства на території Малобукринської сільської ради Миронівського району. Позивач вважає, що набуття права приватної на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002 та площею 1,75 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003 відбулося з порушеннями норм ст. ст. 20, 84, 116, 122, 149, 150, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ст. ст. 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин). Зазначені вище земельні ділянки мають особливий статус цільового призначення (особливо цінних земель природно-заповідного фонду), а також згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності. Частиною першою статті 178 ЦК України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті. Відповідно до частини другої цієї статті\~види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Визнання об`єктів, що не можуть перебувати у приватній власності, вилучені з цивільного обороту, обмежені в обороті, є умовою дотримання конституційного режиму права власності на зазначені об`єкти. Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається законодавчими актами, зокрема Конституцією України, ЗК України, іншими законами. Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності. У свою чергу неможливість існування у таких об`єктів приватного власника унеможливлює виникнення у них нового володільця. Відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 84 ЗК України землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, якщо інше не передбачено законом. Статтею 43 ЗК України визначено, що землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. За статтею 44 ЗК України, до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Згідно з наведеними положеннями ЗК України, а також статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статей 3, 23 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» регіональні ландшафтні парки належать до природно-заповідного фонду України, є природоохоронними рекреаційними установами місцевого чи регіонального значення, що створюються з метою збереження в природному стані типових або унікальних природних комплексів та об`єктів, а також забезпечення умов для організованого відпочинку населення. Регіональні ландшафтні парки організовуються з вилученням або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. На регіональні ландшафтні парки покладається виконання таких завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів та об`єктів; створення умов для ефективного туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів і об`єктів; сприяння екологічній освітньо-виховній роботі. Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус. Так, відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» території та об`єкти природно-заповідного фонду підлягають особливій державній охороні. Частиною третьою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, у якому немає ведення особистого селянського господарства. Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду, землі водного фонду є складовою екомережі. За статтею 3 указаного Закону, екомережа це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні. У статті 4 Закону України «Про екологічну мережу» вказано, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно зі статтею 178 Цивільного кодексу України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів. На думку позивача, розташування земельних ділянок із кадастровими номерами 3222984002:02:003:0002 і 3222984002:02:003:0003, які набув [PERSON] згідно рішення Малобукринської сільської ради Миронівського району від 11.12.2014 № 518-36-УІ та рішень реєстратора Реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції Київської області Неживої Наталії Валеріївни від 16.12.2014 з індексними номерами 18018435 і 18020417 в межах регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів» (підтверджується інформаціями ТОВ «Геоматичні рішення» та регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів») за чинним законодавством, свідчить про їх віднесення до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування даних ділянок у приватній власності і користуванні з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, свої заперечення мотивували тим, що відповідач добросововісно набув право власності на спірні земельні ділянки, які розміщені в межах населеного пункту с. Великий Букрин колишнього Миронівського району, по вулиці Героїв Дніпра, а отже не відносяться до земель природно-заповідного фонду, також просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Судом встановлено, що рішеннями Київської обласної ради від 17 лютого 2000 року № 168-10-ХХІІІ та Черкаської обласної ради від 26 лютого 2000 року № 14-4 «Про організацію регіонального парку «Трахтемирів» організовано регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» якому надано статус об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення. Межі регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів» визначені проектом створення регіонального ландшафтного парку. Зокрема, на території Київської області знаходиться 5148,7 га земель, з них 3517,2 га на території Малобукринської сільської ради Миронівського району. Під час розгляду справи судом також встановлено, що рішенням Малобукринської сільської ради Миронівського району від 11 грудня 2014 року № 518-36-УІ передано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельні ділянки загальною площею 2 га, у тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002 та для ведення особистого селянського господарства площею 1,75 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003 в межах [ADDRESS] на території Малобукринської сільської ради Миронівського району. В подальшому, згідно рішення реєстратора Реєстраційної служби\~Миронівського районного\~управління юстиції\~Київської області\~Неживої Наталії\~Валеріївни від\~16\~грудня 2014 року індексний номер 18018435 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002. Крім того, згідно рішення реєстратора Реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції Київської області Неживої Наталії Валеріївни від 16 грудня 2014 року індексний номер 18020417 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003. Таким чином, [PERSON] набув права власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0002 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1,75 га з кадастровим номером 3222984002:02:003:0003 для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] (а.с. 32-33). Позов обґрунтований тим, що розташування спірних земельних ділянок, знаходиться в межах регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів», що підтверджується листом ТОВ «Геоматичні рішення» (а.с. 36 том 1) та регіонального листами ландшафтного парку «Трахтемирів»), тобто вони віднесені до земель природно-заповідного фонду (а.с. 47-49). Відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, якщо інше не передбачено законом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи зазначені листи, суд вважає їх недостатніми доказами того, що спірні земельні ділянки в момент їх передачі у приватну власність відносились до особливо цінних земель природно-заповідного фонду, та згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності, зважаючи на наступне. Ці листи є наслідком суб`єктивної оцінки їх авторів, які сформульовані без урахування принципу змагальності, зокрема ґрунтуються виключно на матеріалах сторони позивача, без залучення сторони відповідача. При цьому, суд наголошує, що із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що спірні земельні ділянки знаходяться не за межами села Великий Букрин колишнього Миронівського району, а в межах цього населеного пункту по [ADDRESS] (а.с. 32), що саме по собі та в сукупності із відсутністю доказів зміни їх цільового призначення (на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства) ставить під сумнів можливість віднесення цих земельних ділянок до земель природно-заповідного фонду. Як ТОВ «Геоматичні рішення» так і регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» не несуть в достатній мірі відповідальність за свої твердження, зроблені у цих листах (зокрема і за помилку), що з огляду на можливі негативні наслідки судового рішення для відповідача, на переконання суду є обов`язковою і необхідною умовою прийнятності та переконливості цих висновків, як наслідок достатності доказів для прийняття рішення по справі. В судовому засіданні суд роз`яснив прокурору можливість призначення експертизи щодо доведення того факту, що спірні земельні ділянки належали до особливо цінних земель природно-заповідного фонду, та згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності, проте прокурор не заявила такого клопотання. Більш того проти задоволення такого клопотання вона в судовому засіданні фактично заперечила, пояснивши, що в іншій подібній справі суд апеляційної інстанції скасував ухвалу про призначення експертизи. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Як зазначалося вище, із матеріалів справи, вбачається, що спірні земельні ділянки на момент їх відчуження мали цільове призначення: «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» (кадастровий номер: 3222984002:02:003:0002), та «ведення особистого селянського господарства» (кадастровий номер: 3222984002:02:003:0003), знаходились по [ADDRESS] . Позивач не надав жодного доказу того, що виділяючи спірні земельні ділянки, суб`єктом їх відчуження не проводились процедури, пов`язані із виготовлення технічної документації, аналізом місця знаходження цих земельних ділянок, їх цільового призначення, а також проведення зміни їх цільового призначення. Зважаючи на те, що позивачем не надано достатньо доказів, які по одинці чи в своїй сукупності переконливо свідчать про те, що спірні земельні ділянки на момент їх передачі у приватну власність відносились саме до земель природно-заповідного фонду, при цьому отримання цих земельних ділянок відповідачем стало наслідком будь-яких зловживань із його сторони, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Приймаючи таке рішення суд також враховує положення норми ч. 2 ст. 391 Цивільного кодексу України, за якою, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу. Аналіз змісту норми ст. 391 Цивільного кодексу України дає підстави суду дійти висновку, що у випадку відчуження нерухомого майна за рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, розгляд віндекативного позову має здійснюватися саме за правилами, передбаченими нормами статтей 387 і 388\~Цивільного кодексу України. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009\~N 14. Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 1 ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України передбачено, що держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років. Конвенція про\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод\~(надалі\~-\~Конвенція)\~та Протоколи до\~неї після\~їх ратифікації\~Україною в\~силу положень\~ст.\~9\~Конституції України\~є частиною національного\~законодавства,\~а їх\~норми є\~нормами прямої\~дії.\~Питанням захисту власності присвячена\~ст.\~1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~(далі\~-\~Перший протокол),\~яка містить загальне\~правило,\~відповідно до\~якого кожна\~фізична або\~юридична особа\~має право мирно володіти\~своїм майном.\~Ніхто не\~може бути\~позбавлений своєї\~власності інакше\~як в інтересах суспільства\~і на\~умовах,\~передбачених законом\~і загальними\~принципами міжнародного права.\~Одразу слід\~наголосити,\~що поняття\~«власність» в\~розумінні ст.\~1 Першого протоколу\~до Конвенції\~має ширше\~значення в\~порівнянні з\~нормами національного законодавства і\~володіння добросовісного\~набувача охоплюється\~зазначеним поняттям\~і підпадає під дію гарантій, закріплених у цій статті Конвенції. Аналіз практики\~Європейського суду\~з прав\~людини (надалі\~-\~ЄСПЛ)\~щодо застосування ст.\~1\~Першого протоколу\~дозволяє визначити\~критерії,\~за якими\~має здійснюватись оцінка\~допустимості втручання\~держави в\~право особи\~на мирне\~володіння майном з\~точки зору\~його відповідності\~положенням Конвенції.\~Таких критеріїв\~є три,\~а саме: 1)\~чи можна\~вважати втручання\~законним:\~2)\~чи переслідує\~воно «суспільний»,\~«публічний» інтерес:\~3)\~чи такий\~захід (втручання\~в право\~на мирне\~володіння майном)\~є пропорційним визначеним цілям. Критерій пропорційності\~в контексті\~ст.\~1\~Першого протоколу\~передбачає оцінку\~того чи при\~здійсненні втручання\~в право\~власності було\~дотримано справедливої\~рівноваги (балансу)\~між потребами,\~які випливають\~із загальних,\~суспільних інтересів\~та інтересами особи,\~яка так\~чи інакше\~страждає від\~втручання.\~Необхідний баланс\~не буде\~дотриманий, якщо особа\~несе «індивідуальний\~і надмірний\~тягар» (див,\~наприклад,\~рішення у\~справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) заява № 28342/95). Конструкція,\~за якої\~набувач втрачає\~майно і\~сам змушений\~шукати способи компенсації\~своїх втрат\~є неприйнятною\~та покладає\~на набувача індивідуальний та\~надмірний тягар.\~Не може\~набувач відповідати\~у зв`язку\~із бездіяльністю влади\~в рамках\~процедур,\~спеціально призначених\~для запобігання\~шахрайства при вчиненні\~правочинів з\~нерухомим майном.\~Факт незаконного\~відчуження та\~допущення продажу нерухомого\~майна не\~може породжувати\~правових наслідків\~для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. У справах\~«Гладишева проти\~Росії» (Gladysheva\~v.\~Russia),\~«Пчелінцева та\~інші проти\~Росії» (Pchelintseva\~and\~Others\~v.\~Russia)\~ЄСПЛ констатував\~порушення Державою\~ст.\~1\~Першого протоколу\~у зв`язку\~з витребуванням\~на користь\~держави квартир\~у їх\~добросовісних набувачів\~та виселення\~останніх без\~надання відповідної\~компенсації.\~В обох\~справах квартири\~незаконно вибули\~з державної\~власності у\~зв`язку\~з їх\~приватизацією,\~здійсненою з\~порушенням закону\~за допомогою\~шахрайських дій.\~У цих\~справах ЄСПЛ\~вказав на\~те,\~що визначення\~умов і\~процедур,\~на підставі\~яких здійснювався\~перехід державних\~квартир у\~приватну власність,\~і контроль\~за дотриманням\~цих процедур\~відносяться до\~виключної компетенції\~держави.\~Крім того,\~до виключної\~компетенції держави\~також належить\~легалізація подальшого\~переходу права\~власності на\~квартири шляхом\~здійснення державної\~реєстрації,\~спеціально створеної\~для забезпечення\~додаткової безпеки\~набувачів майна.\~За наявності\~такої кількості\~компетентних органів,\~які дали\~дозвіл на\~перехід права\~власності на\~квартири,\~заявники не\~зобов`язані\~були здійснювати\~оцінку наявності\~ризиків позбавлення\~права на\~квартири у\~зв`язку\~з недоліками,\~які мали\~бути усунуті\~за допомогою\~спеціально існуючих\~для цього\~процедур.\~У зв`язку\~з цим\~ЄСПЛ наголосив,\~що ризик\~допущення помилки\~органом влади\~повинна нести\~держава і\~ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інтересів приватних осіб (§ 79, 80 рішення у справі «Гладишева проти Росії», § 98 рішення у справі «Пчелінцева та інші проти Росії»), Позбавлення заявників житла за наведених обставин і без будь-якої компенсації, на думку ЄСПЛ, становило для заявників надмірний тягар і, як наслідок, становило порушення ст. 1 Першого протоколу. Зазначений підхід ЄСПЛ до вирішення питання про відповідність витребування майна у його добросовісного набувача положенням ст. 1 Першого протоколу викладено не лише у зазначених справах. Він знайшов втілення також у рішеннях «Алєнцева проти Росії» (Alentseva V Russia), «Поняєва та інші проти Росії» (Ponyayeva and Others v. Russia), «Столярова проти Росії» (Stolyarova v. Russia), «Ольховський проти Росії» (Olkhovskiy v. Russia), «Кочергін проти Росії» (Kochergin v. Russia). Саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна так само як і його добросовісний набувач не повинен відповідати за помилки, «допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Такими, як вбачається, є зокрема, процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, позбавлення власності так само покладатиме на приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутністю дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно (висновки Верховного Суду, що викладені у постановах від 02.11.2022 року у справі № 522/22173/18, від 14.04.2022 року у справі № 644/2204/19, від 26.09.2019 року у справі № 2-4352/11, від 20.03.2019 року у справі № 521/8368/15-ц). Отже,\~задоволення позовних\~вимог про\~витребування спірної\~земельної ділянки\~у відповідача,\~який є\~добросовісним набувачем,\~призведе до\~порушення ст.\~1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~з прав\~людини та\~основоположних свобод,\~оскільки в\~такому випадку\~на нього\~буде покладено\~індивідуальний та\~надмірний тягар.\~Тому в\~задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed