Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» (м. Київ, вул.. Миколи Закревського, 15) звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація (м. Київ, пр.. Червоної Калини, 29) про виселення із службового житлового приміщення. Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідно до рішення Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством в місті Києві» було створено комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва. Згідно розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 99 від 01.03.2016 року «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» службового житла» однокімнатна квартира [ADDRESS] була передана з балансу КП по УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та закріплена за підприємством на праві господарського відання. [PERSON] , який працював на посаді слюсар-сантехнік Ватутінського УЖХ, було видано ордер №6162 від 04.06.1990 року на право зайняття службового приміщення на період роботи на даній посаді, сім`я якого складається з 2 осіб: [PERSON] та його дружина [PERSON] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Ватутінської районної Ради народних депутатів від 21.05.1990 року №399. Відповідно до наявної у позивача інформації, [PERSON] працював на підприємстві з 06.02.1990 по 06.03.1995. Зі змісту Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 04.05.2023 року, за адресою [ADDRESS] станом на 04.05.2023 року були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку з тим, що вказані особи безпідставно займають службове житло, до [PERSON] та [PERSON] було направлено претензію №46-2124 від 16.08.2023 року про виселення зі службової квартири. [PERSON] знялась з реєстрації у кв. [ADDRESS] . Станом на 29.01.2025 року, за адресою службового житла залишився зареєстрованим лише відповідач, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва від 29.01.2025 року. Станом на сьогоднішній день, однокімнатна квартира [ADDRESS] не виключена із числа службових жилих приміщень. У трудових відносинах із комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» [PERSON] ніколи не перебував та не перебуває. Отже, позивач має право на захист своїх майнових прав на службове житло, а саме квартиру [ADDRESS] . Слід зазначити, що позивач намагався вирішити питання в досудовому порядку. [PERSON] та [PERSON] було направлено претензію №46-2124 від 16.08.2023 року про виселення зі службової квартири. Враховуючи вищевикладене Позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 25.02.2025 року від представника третьої особи на адресу суду надійшли письмові пояснення. В своїх поясненнях третя особа зазначає, що Відповідачі не маючи трудових відносин з Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», не можуть набувати права користування зазначеним житлом, оскільки воно є службовим і призначене для працівників підприємства. Просили розглянути справу без участі представника третьої особи та прийняти рішення на підставі чинного законодавства України. 13.03.2025 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Щодо задоволення позову Комунального підприємства № Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» не заперечує. До підготовчого розгляду справи представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву у якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач до підготовчого розгляду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 99 від 01.03.2016 року «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» службового житла» квартира [ADDRESS] як службове житло була передана з балансу КП по УЖГ «Житлорсмбудсервіс» Деснянського району м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та закріплена за підприємством на праві господарського відання. На підставі ордеру на право зайняття службового жилого приміщення №6162 від 04.06.1990 року, виданого Виконавчим комітетом Ватутінського районного Ради народних депутатів від 21.05.1990 року №399, [PERSON] який працював у сфері Ватутінського УЖХ на посаді слюсар-сантехнік та його сім`ї було надано в користування квартиру [ADDRESS] . До складу сім`ї увійшли: [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (дружина). В трудових відносинах Відповідач із Позивачем не перебували і не перебувають. Станом на 29.01.2025 року, за адресою службового житла залишився зареєстрованим відповідач, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва від 29.01.2025 року. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy vs. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 53 цього ж кодексу визначає, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61, ст. 64 та 65 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року №6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР). Окрім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено: зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Разом з тим, [PERSON] відпрацював на підприємстві у сфері УЖХ на посаді слюсара-сантехніка з 06.02.1990 року по 06.03.1995 року. Окрім того, судом взято до уваги визнання відповідачем позову Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved