Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

06 березня 2024 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що позивач надає послуги з теплопостачання відповідачу за адресою [ADDRESS] , однак відповідач, як споживач, вартість таких послуг належним чином не сплачує, внаслідок чого в неї за період з 01 лютого 2020 року по 31 січня 2024 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 11931,96 гривень. За таких обставин, вказуючи, що відсутність між сторонами укладеного договору про надання таких послуг не звільняє відповідача від оплати вартості спожитих нею таких послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача означену суму боргу. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалами Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня, 09 травня 2024 року задоволено клопотання відповідача, представника про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Відповідачем подано відзив на позов, в якому сторона відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів на підтвердження факту та розміру заборгованості. Також стороною відповідача було подано суду письмові пояснення, в яких представник відповідача послався на неналежність і недопустимість доказів, поданих стороною позивача на підтвердження заявлених позовних вимог. На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року №2797/0/15-24 про зміну територіальної підсудності Добропільського міськрайонного суду Донецької області до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшли вищевказані матеріали цивільної справи 17 грудня 2024 року здійснено автоматизований розподіл цієї цивільної справи, яку у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України передано для розгляду судді Авраменко А.М. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 січня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження та вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. В судове засідання сторона позивача не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, натомість надіслала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, його представника, підтримання позовних вимог з урахуванням на раніше подану заяву про зміну предмету позову. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з тих підстав, що відповідача є одним із двох співвласником житла, за яким надаються позивачем житлово-комунальні послуги, а отже на неї може бути покладена відповідальність за половину боргу, яку відповідач в ході розгляду справи вже фактично сплатила 8000 гривень, Сплата вказаних коштів не заперечується і самим позивачем. Послався представник відповідача і на відсутність у справі належних доказів розміру заборгованості. Крім того, від представника відповідача надійшли до суду чергові письмові пояснення, в яких представник відзначає відсутність у справі вихідних даних, які лягли у розрахунок заборгованості, неналежність доказів, поданих позивачем, погашення відповідачем боргу на суму 6000 гривень, що приховується позивачем. Також представник відповідача в своїй окремій письмовій заяві заперечував проти прийняття судом заяви позивача про зміну предмету позову через порушення позивачем процесуальних строків для подання такої заяви. За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи. Вислухавши представника відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачем за адресою належного відповідачу нерухомого майна [ADDRESS] , де також проживає та зареєстрована відповідач, в період з 01 лютого 2020 року по 31 січня 2024 року надавались послуги з теплопостачання, для чого було оформлено особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я відповідача, за яким станом на 31 січня 2024 року обліковувалась заборгованість з оплати вищевказаних послуг за зазначений період в розмірі 11931,96 гривень. Викладені обставини підтверджуються копією довідки про зареєстроване місце проживання відповідача, відомостями з особового рахунку, копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, розрахунком розподіленої теплової енергії, копіями журналу обліку зняття показань, копіями актів реалізації до договору. Також судом встановлено, що 25 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір №1/1094 про надання послуг з централізованого опалення. Строк дії даного договору становив до 31 грудня 2017 року з можливістю пролонгації на наступний рік у випадку, якщо за один місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. За умовами такого договору позивач, як виконавець, зобов`язався надавати відповідачу, як споживачу, послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення, а споживач оплатити такі послуги щомісячними платежами. Відомості про наявність між сторонами укладеного письмового договору, який би діяв в іншій період постачання позивачем теплової енергії відповідачу, аніж вищевказаний договір, матеріали цивільної справи не містять. Також судом встановлено, що відповідачем в період з 20 грудня 2024 року по 20 квітня 2025 року сплачено на користь позивача в якості оплати його послуг з теплопостачання в загальному розмірі 8000 гривень, які були зараховані позивачем в якості пропорційного погашення заявленої до стягнення у даній справи заборгованості, що виникла в період 2020-2024 років. Дані обставини підтверджуються копіями платіжних інструкцій, копією листа позивача, копією оновленого розрахунку заборгованості. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року (регулює спірні правовідносини сторін з 01 травня 2019 року), ЖК України. Так, відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права. Положеннями ст.11 ЦК України передбачено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є акти цивільного законодавства, акти органів державної влади, акти органів місцевого самоврядування. Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач житлово-комунальних послуг (далі\~ споживач) індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Нормою ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року визначено, що виконавцем послуг з постачання теплової енергії теплопостачальна організація. Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно ст.ст.7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Аналогічні норми містить ст.68 ЖК України. За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, тобто на підставі договору. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ст.ст.319, 322 ЦК України власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, відповідно до змісту наведених вище положень законодавства та усталеної судової практики з вирішення спорів про стягнення заборгованості за надані та не оплачені житлово-комунальні послуги підставою для виникнення у споживача житлово-комунальних послуг обов`язку зі сплати їх вартості є в першу чергу наявність між таким споживачем та постачальником послуг або іншим уповноваженим учасником цих правовідносин договору про надання відповідних послуг (ст.ст.12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року). Разом з тим, споживачі зобов`язані своєчасно і в повному обсязі оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Останній висновок прямо закріплено і в нормі ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року. При регулюванні правовідносин з надання та споживання житлово-комунальних послуг, у випадку допущення споживачами несплати або несвоєчасної оплати вартості цих послуг, застосовуються також норми ст.625 ч.2 ЦК України, а саме покладення на споживачів-боржників обов`язку зі сплати окрім основної суми боргу також нарахованих на цю суму боргу 3% річних та інфляційних втрат. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, правовими висновками Верховного Суду в постановах від 15\~березня 2018\~року по\~справі №401/710/15-ц, від 16 грудня 2020 року по справі №761/32712/17, від 12 липня 2021 року по справі №233/6532/19, від 28 липня 2021 року по справі №\~554/7740/17, від 20 листопада 2024 року по справі №463/6799/18, а також правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, від 20 вересня 2018 року по справі №751/3840/15-ц, від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження належними, допустимим, достатніми та достовірними доказами зазначені позивачем в його позові фактичні обставини спірних правовідносин сторін та заявлені позивачем в обґрунтування свого позову підстави, як то існування між сторонами зобов`язальних правовідносин з надання позивачем (виконавець комунальної послуги) та отримання і оплати відповідачем (індивідуальним споживачем) за адресою належного відповідачу житла, де зареєстроване місце проживання відповідача, житлово-комунальних послуг\~ послуг з теплопостачання, виконання позивачем свого обов`язку з надання вказаних послуг, а також невиконання відповідачем належним чином свого обов`язку з оплати таких послуг, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в розмірі, приведеному позивачем в позові. З викладених підстав суд вважає позовні вимоги правомірними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частково шляхом зменшення заявленої до стягнення заборгованості на суму сплачених відповдіачем в ході розгляду справи в якості часткового погашення боргу коштів. Тобто, підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальними послугами з теплопостачання станом на 31 січня 2024 року в розмірі 3931,96 гривень (11931,96 гривень 8000 гривень). При цьому суд не приймає до розгляду заяву сторони позивача про зміну предмету позову, оскільки, як слушно зауважує сторона відповідача, така заява подана із порушення визначених ст.49 ЦПК України строків, а клопотання про їх поновлення із мотивуванням поважності причин пропуску цих строків стороною позивача не заявлено. Критично суд оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача про те, що відповідач є одним із двох дольових співвласників житла, за адресою якого позивачем надаються послуги з теплопостачання, а отже з неї може бути стягнута лише половина заборгованості. Так, зі змісту норм ст.ст.64, 160 ЖК України, ст.ст.1, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст.360, 541, 543, 544 ЦК України, а також постанови Верховного Суду від 30 квітня 2025 року по справі №757/64234/21-ц слідує, що належність особами нерухомого майна на праві спільної часткової власності дійсно виключає наявність у таких співвласників (індивідуальних споживачів) солідарного обов`язку з оплати заборгованості за житлово-комунальними послугами. Разом з тим, за змістом ст.ст.12, 13, 76-81 ЦПК України для врахування судом таких обставин відповідачу необхідно довести заявлений нею факт належності житла, за адресою якого позивачем надавались послуги з теплопостачання, відповідачу на іншій особи на праві спільної часткової власності. На підтвердження такої обставини відповідачем було подано суду копію технічного паспорту на квартиру та копію свідоцтва про право власності на житло, які суд з огляду на норми ст.334 ч.4 ЦК України, ст.ст.3-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може прийняти до уваги як достатні докази належності майна особам на праві спільної часткової власності, оскільки стороною відповідача не долучено доказів саме здійснення державної реєстрації права власності на квартиру як на спільне часткове майно. Натомість, зі змісту отриманої судом в порядку ст.81 ч.7 ЦПК України довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що квартира за адресою [ADDRESS] належить відповідачу, будь-які відомості та інформація про належність такої квартири відповідачу на праві саме спільної часткової власності відсутня, як і відомості про наявність іншого співвласника цієї квартири. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial