Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

09 квітня 2025 року адвокат Сліс А. С. через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» в інтересах позивача звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання виконавчого напису № 12421, вчиненого 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієвим Артемом Анатолійовичем таким, що не підлягає виконанню. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 03 листопада 2023 року старшим державним виконавцем Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Грабарь Л. Ю. було відкрито виконавче провадження № 73209018 з виконання спірного виконавчого напису. В якості підстав позову представник позивача зазначає, що зазначений виконавчий напис вчинений з порушенням законодавства з огляду на те, що стягувачем для вчинення напису не було надано затвердженого законодавством переліку документів, які підтверджували безспірність заборгованості за кредитним договором, а в свою чергу нотаріус Завалієв А. А. не перевірив надані для вчинення напису документи, а отже, вчинив оскаржуваний виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора, належними доказами якої можуть бути виключно первинні документи, а також не було надано доказів видачі кредиту та сплати заборгованості. Крім того вважає, що вчинення виконавчого напису за кредитним договором є незаконним з огляду на рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, оскільки під час вчинення спірного виконавчого напису нотаріусу не було надано нотаріально посвідченого кредитного договору, що є порушенням вимог ст. ст. 87, 88 Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій в частині переліку документів та є підставами для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Також наголошує на тому, що була фактично пропущена позовна давність, а за спірним виконавчим написом відповідач звернувся поза межами трьохрічного строку. Крім того просив стягнути 3\~680 гривень 30 копійок в порядку повернення стягнутих сум на виконання спірного виконавчого напису. Позивач та його представник - адвокат Сліс А. С. в судове засідання не з`явилися, а про дату та час розгляду справи були належним чином повідомлені. Згідно поданої заяви просили здійснювати розгляд справи без участі позивача та його представника (а.с.105-106). Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа в електронний кабінет (а.с.116). Причини неявки суду не повідомив. Ухвалою від 20 травня 2025 року відзив був залишений без розгляду через пропуск строку на його подання (а.с.109). У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що згідно виконавчого напису, вчиненого 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієвим Артемом Анатолійовичем, останній пропонує стягнути грошові кошти з [PERSON] на користь до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в сумі 92 375 гривень 75 копійок, які є боргом за Кредитним договором б/н від 22 березня 2006 року та Розрахунку заборгованості станом на 30 червня 2017 року (а.с.48 зворот). Стягнення заборгованості проводиться за період з 22 березня 2006 року по 30 червня 2017 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12 248 гривень 66 копійок, заборгованості за відсотками в розмірі 75\~252 гривні 05 копійок, заборгованості по штрафам в розмірі 500 гривень (фіксована частина) та 4\~375 гривень 04 копійки (відсоток від суми заборгованості). Плата за вчинення виконавчого напису 1\~800 гривень 00 копійок. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за №12421. Відповідно до постанови старшого державного виконавця Солонянського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відкриття виконавчого провадження від 03 листопада 2023 року було відкрито виконавче провадження № 73209018 по виконанню спірного виконавчого напису (а.с.\~15). Постановою від 19 березня 2025 року було звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] (а.с. 24-25), а ухвалою суду від 14 квітня 2025 року стягнення за спірним виконавчим написом було зупинене (а.с.55). Як з`ясовано з матеріалів справи, позивач не надав суду копію Кредитного договору б/н від 22 березня 2006 року, укладеного між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є відповідач, а відповідач не спростував посилання позивача про порушення приватним нотаріусом вимог ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат». Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд посилається на те, що відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1722 від 29 червня 1999 року, даний перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» постановою КМУ від 26 листопада 2014 року № 662. Вказана постанова КМУ визнана незаконною та нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14. Як зазначає в своїй постанові від 21 вересня 2021 року Велика Палата Верховного Суду в справі №910/10374/17 - резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 в частині відображення результату вирішення позовних вимог містить висновки: 1) про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині; 2) про зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині. Отже, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року, якими було передбачено зупинення виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду, стосувались лише зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тому Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи відповідача щодо зупинення ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду (01 листопада 2017 року), оскільки зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови не впливає на набрання вказаною постановою законної сили та її дію в частині визнання незаконною та нечинною постанови № 662. Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: "Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника". Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису № 12421, вчиненого 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієвим Артемом Анатолійовичем таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, проаналізувавши зазначені судові рішення, суд вважає, що на час вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису 23 листопада 2017 року, розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів був недійсним і тому приватний нотаріус не міг вчиняти виконавчий напис за договором, який не був нотаріально посвідчений, а докази про зворотне відповідач не надав суду. Тому суд вважає, що доводи позивача про визнання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом на підставі Кредитного договору б/н від 22 березня 2006 року,укладеного між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є відповідач таким, що не підлягає виконанню є слушними і такими, що підлягають задоволенню, а відповідач не надав суду докази на спростування позиції позивача. Суд під час ухвалення такого рішення мотивується тим, що категорія безспірності заборгованості за кредитним договором відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1722 від 29 червня 1999 року, в редакції на день вчинення спірного виконавчого напису, вимагала надання нотаріусу крім інших доказів безспірності, також і нотаріально посвідчений кредитний договір, який гарантує безспірність вимог кредитора через вид свого укладання - письмова форма з нотаріальним посвідченням. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено суду про існування порушень законодавства при його вчиненні. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення безпідставно отриманих коштів в результаті вчинення виконавчих дій за спірним виконавчим написом, суд приходить до висновку що в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1212 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту\~ст. 1212 ЦК України\~можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута або з очікуванням, яке не справдилося. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Отже суд встановивши, що правові підстави для стягнення з позивача грошових коштів на загальну суму 3 681 гривня 30 копійок (а.с.17,21) в порядку виконання спірного виконавчого напису нотаріуса на користь АТ КБ «Приватбанк», який визнається судом таким, що не підлягає виконанню відсутні, а тому отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до\~вимог ст. 1212 ЦК України. За таких обставин, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. Ухвалою суду\~від 14\~квітня 2025\~року було зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієвим Артемом Анатолійовичем, що зареєстрований в реєстрі за № 12421 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в розмірі 94\~175 гривень 75 копійок (а.с. 55). Частиною 7 ст. 158 ЦПК України встановлено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Стосовно стягнення судових витрат на сплату судового збору та витрат на правову допомогу. Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України\~передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. У ч. 8 ст. 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з підготовкою позовної заяви до суду, надано Договір про надання правової допомоги № 1/26-03-2025 від 26 березня 2025 року, укладений між адвокатом Сліс А. С. та [PERSON] (а.с.9-11), копію ордеру серії АЕ № 1372340 (а.с.8), Акт про надання правової допомоги від 08 квітня 2025 року на суму 5 000 гривень 00 копійок (а.с.12). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5\~000 гривень 00 копійок (а.с.12), а позиція суду відповідає позиції ВС, яка викладена в постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22 та згідно якої Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України,\~відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, який він сплатив під час звернення з заявою про забезпечення позову в розмірі 605 гривень 60 копійок. Також у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову на підставі ст. 8 Закону Країни «Про судовий збір», тому витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 937 гривень 90 копійок, оскільки позов з двома позовними вимогами поданий через ЄСІТС «Електронний суд», тобто із застосуванням коефіцієнту 0,8 - підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Позиція суду в частині звільнення позивача від сплати судового збору за подання позову відповідає позиції ВС, яка викладена в постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 743/1481/21.

Outcome: approved