Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

У січні 2025 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що її донька, [PERSON] , перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб було розірвано 31 травня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 93 (серія [NUMBER] ). [PERSON] за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї був зареєстрований у квартирі 10 вересня 2009 року. Позивачка є наймачем цього житла, що підтверджується обмінним ордером № 1107 від 6 квітня 1984 року. На той час її прізвище було [PERSON] , яке згодом, 22 липня 1988 року, було змінено на [PERSON] у зв`язку з укладенням шлюбу. Наразі у квартирі зареєстровано 10 осіб, включаючи відповідача. Однак відповідач у даному житлі не проживає, не бере участі в його утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг. Його особисті речі у квартирі відсутні. Відповідач залишив приміщення добровільно, і йому не чинили жодних перешкод у користуванні житлом. З цього питання він не звертався до суду чи правоохоронних органів. Факт непроживання відповідача за зареєстрованою адресою понад встановлені строки без поважних причин підтверджується актом, підписаним сусідами. Реєстрація відповідача створює для позивачки перешкоди, оскільки унеможливлює приватизацію житла та отримання житлової субсидії. Оплата комунальних послуг залежить від кількості зареєстрованих осіб, і оскільки відповідач не несе цих витрат, позивачка змушена оплачувати їх самостійно. Враховуючи, що відповідач не користується житловим приміщенням з 2011 року, не оплачує послуги та не має в ньому майна, його реєстрація має формальний характер. Таким чином, існують усі передбачені законом підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач та її представник в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позові, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, раніше надала до суду заяву відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позов просила задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Зі згоди позивача та її представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити в повному обсязі, по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні встановлено, що згідно ордеру №1107 від 06.04.1984 року позивачу [PERSON] було дозволено зайняти кв. [ADDRESS] (а.с. 24). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 22 липня 1988 року з [PERSON] , позивачкою було змінено прізвище на « [PERSON] ». Позивач в позові вказує, що її донькою [PERSON] було розірвано шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 23). Згідно акту від 26.12.2024 року, комісія у складі: старшого майстра виробничої ділянки [PERSON] , майстра виробничої дільниці [PERSON] , в присутності мешканця [PERSON] , квартири [ADDRESS] , складено акт про те, що [PERSON] , у вказаній квартирі не мешкає з 2011 року (а.с. 26). Згідно ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За приписами статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вказані вище висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 16.12.2020, справа № 571/1292/17. Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON] будучи зареєстрованим в квартирі, не проживає впродовж тривалого часу, з 2011 року. Враховуючи вищенаведене, те, що відповідач, будучи зареєстрованим в квартирі [ADDRESS] , не проживає там впродовж тривалого часу, реєстрація останнього у вищевказаній квартирі порушує права позивачки на вільне користування квартирою, суд вважає позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved