Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

17 січня 2025 року до Обухівського районного суду Київської області звернувся адвокат Ахрамович Яна Ігорівна (далі представник позивача), що діє в інтересах [PERSON] (далі-позивач) з позовом про стягнення компенсації за безпідставне користування майном до [PERSON] (далі відповідач). Заявлені вимоги мотивуються тим, що з 23 червня 2016 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб було розірвано 6 грудня 2022 року. Позивач та відповідач є співвласниками житлового будинку загальною площею 206,7 кв.м. та земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У грудні 2020 року позивач був вимушений залишити будинок і з того часу фактично не проживає у вказаному будинку. Позивач стверджує, що відповідач користується майном одноособово та перешкоджає йому у користуванні своєю часткою спільного майна, а тому вимагає компенсації отриманих відповідачкою доходів від здачі в оренду вказаного майна на підставі ч. 1 ст. 1214 ЦК України. Для обґрунтування розміру компенсації позивач провів аналіз ринкової вартості оренди аналогічного житлового приміщення у смт. Козин, посилаючись на роздруківки з сайту OLX з фільтрами, що відповідають характеристикам будинку (1-2 поверхові, загальна площа 200230 кв.м., 4-5 кімнат). Оцінений орієнтовний розмір щомісячної орендної плати становить від 104 118 до 124 942 грн., приймаючи за основу суму у 100 000 грн. на місяць. Оскільки позивач є власником половини будинку, розмір компенсації за користування його часткою становить 50 000 грн. на місяць. Позивач не користувався своїм майном протягом 48 місяців, відповідно сума компенсації за безпідставне користування його часткою будинку становить 2 400 000 грн. (50 000 грн. ? 48 місяців). Враховуючи викладене, позивач вимагає від відповідача стягнути компенсацію за період безпідставного користування часткою майна, що належить позивачу, у розмірі 2 400 000 грн. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 17.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 07.04.2025 року до Обухівського районного суду Київської області через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Власюк Катерини Петрівни надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відзив обґрунтувала тим, що вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Рішення покинути будинок було прийняте позивачем самостійно, без будь-якого примусу або участі з боку відповідачки - це був виключно особистий вибір позивача. У період з квітня 2022 року по липень 2022 року відповідачка разом із дітьми перебувала на території Німеччини. У цей час у спірному житловому будинку проживав сам позивач. До квітня 2024 року позивач мав доступ до будинку, оскільки володів дублікатом ключів. Однак після несанкціонованого проникнення позивача разом із невстановленими особами до житла, відповідачка була змушена звернутися до поліції та змінити замки з метою забезпечення безпеки. Щодо обрахованої позивачем суми компенсації відповідачка зазначає, що надані позивачем відомості є неточними та завищеними. Так, згідно з самими ж висновками позивача, орендна плата становить від 62 000 грн., а не від 100 000 грн. на місяць. При цьому розрахунок позивача здійснений виходячи з середньої вартості оренди за оголошеннями на сайті OLX, що є неналежним способом визначення розміру компенсації. Крім того, відповідачка фактично не здає спірний будинок в оренду та не отримує з цього будь-якого доходу. Також обраний позивачем спосіб захисту є неправильним і не підлягає застосуванню у даному правовідношенні. Позовні вимоги обґрунтовані ст. 12121214 ЦК України, що регламентують зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційні зобов`язання). Однак між сторонами існують договірні правовідносини щодо спільного володіння спірним майном, що виключає застосування норм про кондикцію. Враховуючи викладене, відповідачка вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 07.04.2025 року до Обухівського районного суду Київської області через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Власюк Катерини Петрівни надійшла заява про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. 14.04.2025 року на адресу Обухівського районного суду Київської області від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У даній відповіді на відзив представник позивача висловив заперечення щодо доводів, наведених у відзиві відповідачки, щодо тверджень про відсутність перешкод у користуванні будинком, представник позивача категорично заперечує доводи відповідачки про відсутність обмежень у праві позивача на спільне користування будинком. Зазначає, що фактично позивач був позбавлений можливості реалізовувати своє право на спільне користування майном унаслідок дій відповідачки, зокрема шляхом зміни замків та виклику поліції. Щодо звинувачень у вчиненні позивачем насильницьких дій представник позивача спростовує відповідні твердження, вказуючи, що жодних доказів вчинення позивачем протиправних чи насильницьких дій відповідачкою не надано, а самі ці твердження є безпідставними та спрямованими на спотворення обставин справи. Щодо правильності розрахунку компенсації представник позивача заперечує проти доводів відповідачки щодо неправильного розрахунку компенсації. Підкреслює, що розрахунок, поданий у позовній заяві, є обґрунтованим, відповідає ринковим умовам, підтверджується відповідними доказами (зокрема, оголошеннями щодо вартості оренди аналогічного майна) та є належним способом визначення розміру компенсації. Щодо застосування норм про кондикційні зобов`язання: представник позивача заперечує проти позиції відповідачки стосовно їх незастосовності у спірних правовідносинах. Вважає, що відсутність факту отримання відповідачкою доходу від здачі будинку в оренду не спростовує факту безпідставного збереження майна та користування спільним майном виключно в інтересах відповідачки, що й породжує обов`язок з компенсації відповідно до норм ст. 12121214 ЦК України. У зв`язку з викладеним представник позивача просить суд не враховувати доводи, наведені у відзиві, як такі, що не спростовують обґрунтованість позовних вимог. 01.05.2025 року протокольною ухвалою Обухівського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 05.06.2025 року від на адресу Обухівського районного суду Київської області через підсистему «Електронний Суд» від представника позивача надійшло клопотання про стягнення судових витрат. Представник позивача в судовому засіданні вимоги заявлені в позовній заяві підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Позивач в судовому засіданні позицію свого представника та позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, щодо вимог заявлених в позовній заяві заперечувала в повному обсязі та просила суд відмовити в їх задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Дослідивши надані сторонами справи докази суд встановив, що у період з 23.06.2016 року по 06.12.2022 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 06.12.2022 року рішенням Печерського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно будинок та земельна ділянка загальною площею: 206,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебувають у власності сторін (а.с. 37-39). Позивач вказує, що не користувався своїм майном протягом 48 місяців, відповідно сума компенсації за безпідставне користування його часткою будинку становить 2 400 000 грн. (50 000 грн. ? 48 місяців). Враховуючи викладене, позивач вимагає стягнути з відповідача компенсацію за період безпідставного користування часткою майна, що належить позивачу, у розмірі 2 400 000 грн. Позивач вказує, що вимога про повернення потерпілому набутого безпідставно майна згідно зі статтями 1212-1213 ЦК є основою в кондикційному зобов`язанні, але не вичерпує його змісту, адже поряд з нею існує право потерпілого на відшкодування доходів від такого майна. З приводу користування відповідачкою будинком суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У даній справі позивач не надав доказів, які спростовували б правомірність проживання відповідачки у спірному будинку, а також не заперечував щодо цих обставин. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Позивач в своїх доводах посилається на те, що між сторонами виникли кондикційні зобов`язання. Відповідно діє принцип повного відшкодування завданої реальної або можливої шкоди. Крім того позивач сам обирає спосіб захисту своїх прав. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18). Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. За змістом ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути позивачу безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 по справі № 917/739/17. Суд звертає увагу, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Позивач, вимагаючи стягнути компенсацію з відповідача, посилається на те, що відповідачка перешкоджає йому у користуванні будинком. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов?язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов?язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов?язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з?ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушенням вважається такий стан суб?єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб?єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов?язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Позивачем у даній справі не доведено неправомірності набуття (збереження) майна відповідачкою. Крім того, позивачем не доведено, що відповідачка отримала доходи від здачі в оренду спірного будинку, а тому, посилання позивача на обов`язок відповідачки відшкодувати такі доходи позивачу є безпідставними. За вказаних обставин суд відмовляє у позові не лише з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту,\~але у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилається позивач, обугрунтовуючи пред`явлені позовні вимоги. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Оскільки позивачем не доведено наявності обставин, що обґрунтовують його вимоги, а також відсутність правових підстав для відшкодування доходів, отриманих від здачі в оренду спірного будинку, у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною другою\~статті 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною п`ятою\~статті 137 ЦПК України\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою\~статті 137 ЦПК України\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Право на професійну правничу допомогу гарантовано\~статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Згідно з частиною 4 статті 62 ЦПК України\~повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до\~Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Захист інтересів відповідача здійснювала адвокат Власюк К.П., що підтверджується копією Договору про надання правничої допомоги №2025/03/14-1 від 20.03.2025 р. та ордером на надання правничої (правової) допомоги. Стороною відповідача до матеріалів\~цивільної справи\~долучено копію\~Додатку №1 до Договору №2025/03/14-1 про надання правової (правничої) допомоги від 20.03.2025 року; копію рахунку на оплату послуг; платіжну інструкцію № МВ16289361 від 10.04.2025 року. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частина 2 статті 15 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у цивільній справі справа № 372/1010/16-ц. Дослідивши подані документи, суд приходить до висновку, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 62235,00 грн. Водночас, оскільки у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації за безпідставне користування майном відмовлено, то судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved