Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

У лютому 2025 року до Оболонського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить: визнати недійним заповіт, складений [PERSON] , скасувати та виключити запис про реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що [INFO] померла його дружина [PERSON] , [INFO] . Після її смерті позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім позивача, спадщину також прийняла племінниця дружини [PERSON] , яка є спадкоємцем за заповітом. У 2019 році помер син позивача і [PERSON] . Через два тижні з`явилась племінниця дружини [PERSON] , яка скористалась їх пригніченим станом, повідомила, що нібито дружина сина хоче забрати в них квартиру, та просила з метою збереження квартири скласти на неї заповіт, що вони і зробили. Також відповідачка переконувала, що буде підтримувати позивача і його дружину, допомагати фізично і фінансово. З 2009 році у дружини позивача встановлена ІІ група інвалідності по втраті зору на лівому оці. Заповіти були складені в один день у Одинадцятій київській державній нотаріальній конторі. Після посвідчення заповітів відповідачка зникла, відносин не підтримувала. Потім з липня-серпня 2019 року племінниця знову з`явилась, почала приносити їжу та алкогольні напої, у зв`язку з чим позивач потрапив у алкогольну залежність приблизно на один рік, а дружина продовжувала вживати спиртні напої. З початку 2021 року племінниця знову зникла, час від часу зустрічались, оскільки вона мешкала з матір`ю дружини позивача. В червні 2022 року дружина позивача прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Після цього, відповідачка почала знову приїздити і погрожувати, щоб дружина відмовилась від спадщини. Після цього, дружина позивача часто казала про необхідність скасування заповітів на відповідачку, але до цього не доходило. На фоні повномасштабного вторгнення, дружина почала втрачати зір також на правому оці, що потребувало оперативного втручання. Вони звернулись до відповідачки для надання коштів, але та відмовилась. Кошти на операцію вони зібрали, але зір дружина все одно втратила, і казала позивачу про необхідність скасування заповітів, але не встигла цього зробити до смерті. Ухвалою суду від 04.03.2025 р. позов залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 10.03.2025 року позивачем в порядку усунення недоліків подане клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 24.03.2025 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 13.05.2025 року, витребувано у державних нотаріальних контор копії заповіту і спадкової справи після смерті [PERSON] 07.04.2025 р. від відповідача надійшов відзив, у якому вона позов не визнала. Зазначила, що стосунки між нею і тіткою [PERSON] були нормальними, питання про скасування заповіту [PERSON] ніколи не піднімала. До вживання тіткою алкогольних напоїв вона не має стосунку, і це почалось вже після складення заповіту. 22.04.2025 року до суду надійшли матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] 13.05.2025 року до суду надійшло клопотання позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи на предмет встановлення чи усвідомлювала [PERSON] свої дії і могла керувати ними на момент укладення заповіту. В підготовчому засіданні 13.05.2025 року судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи, оскільки клопотання виходить за межі зазначених позивачем підстав позову. Крім того, сам позивач суду пояснив, що його дружина не страждала на психічні захворювання, які би могли впливати на її здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, що підтверджується і обставинами, викладеними у позові. Враховуючи відсутність інших клопотань, суд вирішив закрити підготовче провадження і призначити справу до розгляду на 03.06.2025 р. В судовому засіданні позивач підтримав позов з викладених у ньому підстав, суду пояснив, що скасування заповіту було волею його дружини, яка не встигла цього зробити. На запитання суду, позивач не зміг пояснити суду, що заважало його дружині скасувати заповіт, починаючи з 2019 року, за умови наявності такого бажання. Зазначив, що у нього є побоювання, що відповідачка буде виживати його з квартири, однак які конкретно для цього є підстави, суду не зміг пояснити. В судовому засіданні відповідач позов не визнала, суду пояснила, що з приводу скасування заповіту тітка з нею ніколи не спілкувалась, вона хворіла, але була в психічно адекватному стані, відносини підтримували періодично, зокрема за декілька тижнів до смерті спілкувались по телефону. Третя особа в судове засідання не прибула, повідомлялась належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Суд, дослідивши доводи сторін, письмові докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини. Під час розгляду справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] у віці 68 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 10.06.2024 р. Після її смерті із заявами про прийняття спадщини до Двіадцять першої київської державної нотаріальної контори звернулись: племінниця [PERSON] та чоловік [PERSON] . 05.03.2019 року [PERSON] на випадок смерті склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, згідно з яким заповіла все своє майно [PERSON] , реєстровий номер 1-85. Спадкове майно після смерті [PERSON] , складається, зокрема з частки квартири по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 21.04.1993 р. [INFO] помер син позивача і [PERSON] - [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Згідно із наданими суду медичними документами, [PERSON] перебувала на лікуванні по зору: з 10.07.2023 по 11.07.2023, з 11.05.2023 по 12.05.2023, з 30.01.2024 по 09.02.2024 р. З 11.03.2013 р. [PERSON] надана перша група інвалідності по зору. Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права. В силу ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В силу ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно зі ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У пункті 20 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У пункті 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., зазначено, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК , якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Оцінка доказів і мотиви суду. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд зазначає, що позивачем не було надано доказів того, що оспорюваний заповіт був вчинений померлою [PERSON] під впливом обману або тяжкої обставини. Навпаки, як слідує з пояснень позивача у засіданні і доводів позовної заяви, його дружина розуміла факт і значення укладення заповіту на користь відповідачки, та починаючи з 2019 році не вчинила жодних дій на його скасування. Доказів того, що спадкодавець за наявності об`єктивних причин протягом такого тривалого часу не могла скасувати укладений нею заповіт, за наявності такого бажання, суду не надано. Обставини захворювання [PERSON] на зір не можуть свідчити про недійсність заповіту, крім того надані суду медичні документи датовані 2023 і 2024 роками. Інші наведені позивачем обставини не дають суду підстав для задоволення позову. В силу презумпції правомірності правочину, саме позивач мав довести наявність законних підстав для визнання оспорюваного правочину недійним. Оскільки позивачем не доведено підстав для задоволення позову, у позові слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed