Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

[PERSON] 08 січня 2024 року звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила встановити факт прийняття спадщини позивачем після померлої [INFO] [PERSON] . Позов мотивований тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . На день смерті матері [PERSON] залишились спадкоємці, позивача та її рідна сестра - [PERSON] . Ніхто зі спадкоємців не звертався до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , але відповідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вважається таким спадкоємцем, який прийняв спадщину належним чином, так як фактично вступила у володіння та управління спадковим майном - домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері позивач брала участь у її похованні, обробляла земельну ділянку, приймала участь у поточному ремонті, отримала в спадщину DVD-плеєр. Вказані дії свідчать про фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном - домоволодінням за вказаною адресою. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; залучено Дніпровську міську раду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Дейчман Т.М. письмово позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв та/або відзиву не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився. У письмових поясненнях просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що не надано доказів вступу в управління або володіння спадковим майном. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 12). [PERSON] 11 жовтня 2023 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 59 зворот). Постановою державного нотаріуса Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хилько Л.А. від 20 листопада 2023 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 79-80). Відповідно до статті 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну. У відповідності до вимог ст. 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Згідно частини 1 статті 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до вимог частини 1 статті 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки після смерті спадкодавця вступила в фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, домоволодінням за адресою: [ADDRESS] . Також позивач брала участь у похованні [PERSON] , обробляла земельну ділянку, приймала участь у поточному ремонті. Ззазначені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved