Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

ПАТ «СК «УСГ» звернулось до Нововодолазького районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] «Про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування», в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 24079,91 гривень, поклавши судові витрати на відповідача (а. с. 1 5). На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 24.05.2024 року о 18 годині 00 хвилин у місті Рава-Руська сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] , яким керувала [PERSON] , та транспортного засобу марки «Audi А3», державний номерний знак [NUMBER] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. За фактом дорожньо-транспортної пригоди між його учасниками було укладено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), згідно з яким винуватцем у ДТП є водій автомобіля марки «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] , яка під час руху заднім ходом здійснила зіткнення з автомобілем марки «Audi А3», державний номерний знак [NUMBER] . На момент дорожньо-транспортної пригоди майнові інтереси власника транспортного засобу марки «Audi А3», державний номерний знак [NUMBER] , були застраховані в ПАТ «СК «УСГ» згідно з Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами № 28-0197-00610 від 12.02.2024 року та додатку № 1 до Договору страхування № 28-0197-00610 від 12.02.2024 року. Власник пошкодженого транспортного засобу марки «Audi А3», державний номерний знак [NUMBER] , звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від 24.05.2024 року. Дану заяву було розглянуто, а пошкодження застрахованого автомобіля визнано страховим випадком, у зв`язку з чим здійснено виплату страхового відшкодування на підставі: акту огляду пошкодженого транспортного засобу від 18.05.2024 року; ремонтної калькуляції № 2024009701 від 27.05.2024 року; рахунка-фактури № 2024009701/1 від 27.05.2024 року; страхового № STOKA-1000002522 від 19.06.2024 року; розрахунку суми страхового відшкодування від 19.06.2024 року. ПАТ «СК «УСГ» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 80000,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 71940 від 19.06.2024 року. На момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно правова відповідальність власника автомобіля марки «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП" полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 219114616, у зв`язку з чим воно здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПАТ «СК «УСГ» в розмірі 55920,09 гривень за платіжною інструкцією від 27.06.2024 року (страхове відшкодування з урахуванням зносу складових транспортного засобу марки «Audi А3», державний номерний знак [NUMBER] ). За таких обставин відповідач, як особа відповідальна за завданий збиток, повинна відшкодувати позивачу різницю між сумою страхового відшкодування, сплаченого за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами № 28-0197-00610 від 12.02.2024 року та додатку № 1 до Договору страхування № 28-0197-00610 від 12.02.2024 року й сумою страхового відшкодування, виплаченому за полісом № 219114616, а саме: 80000,00 гривень 55920,09 гривень = 24079,91 гривень (а. с. 1 2). Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 7634/24-вх від 24.10.2024 року, із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1668/24 (провадження № 2/631/659/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 1, 30). На виконання вимог частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, відповідь на які отримав 20.12.2024 року за вхідним № 8887/24-вх (а. с. 32, 33 34, 35). Відтак, у межах строку, обумовленого абзацом 2 частини 1 статті 187 цивільного процесуального кодифікованого закону України, суд відповідною ухвалою, постановленою 20.12.2024 року, вирішив питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 37 41). 09.01.2025 року за вхідним № 112/25-вх представник відповідача [PERSON] адвоката Ципліцький Д. О., який діє за ордером (серії АХ № 1229683), виданим 04.01.2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги № 040125, що укладений 04.01.2025 року між ним та [PERSON] , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ХВ № 000252), виданим Радою адвокатів Харківської області 25.11.2015 року на підставі рішення № 80, в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи надіслав заяву про визнання позову, в якій представник просив прийняти визнання відповідачем заявлених позовних вимог в повному обсязі, й, ураховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто стягнути з [PERSON] на користь ПАТ "СК "УСГ" грошові кошти в розмірі 24079,91 гривень (суму страхового відшкодування), поклавши на неї судові витрати в розмірі 1514,00 гривень (50% відсотків суми сплаченого позивачем судового збору); й повернути позивачу з Державного бюджету України 1514,00 гривень (50% відсотків суми сплаченого позивачем судового збору) (а. с. 49, 45, 46, 47). Такі процесуальні дії як: забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо,- у цій цивільній справі судом не вчинялись. Отже, з огляду на предмет позову та згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 274 й пункту 1 частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту частини 1 статті 279 цього ж кодифікованого акту України розгляд справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними в главі 10 вказаного кодексу України. Представник позивача адвокат Сечко С. В., що діє на підставі довіреності № 0124-186, виданої 27.12.2024 року головою правління Нельгою П. О. разом із членом правління фінансовим директором Федотовою О. С., із строком дії до 31.12.2025 року, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ЗП № 002003), виданим Радою адвокатів Запорізької області 21.01.2019 року на підставі рішення № 02, у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, будь-яких заяв та клопотань не надсилав (а. с. 72, 75, 56, 57). Відповідач Орчинська А. О. у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, заяв про відкладення або про розгляд справи за її відсутності не надала, однак скористалася правом, визначеним частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Ципліцького Д. О. (а. с. 72, 74). Представник за ордером відповідача [PERSON] адвокат Ципліцький Д. О. у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, натомість в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи надіслав клопотання, зареєстроване за вхідним № 2564/25-вх від 09.05.2025 року, в якому просив справу розглянути за їх із відповідачем відсутності, зауваживши на проханні ухвалити рішення, врахувавши визнання позову відповідачем та стягнувши з його довірительки лише 50% сплаченого позивачем судового збору (а. с. 72, 74, 76, 77). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 вищенаведеного процесуального кодифікованого акту особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторони відповідача свідчить клопотання представника за ордером, наявне в матеріалах справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, покладаючись на заяви учасників справи, зокрема, сторони відповідача щодо визнання позову та розгляду справи їх відсутності, ураховуючи той факт, що підстав для визнання необхідним безпосередньої участі у судовому засіданні ані представника позивача, ані відповідача, ані її представника не має, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті позовних вимог за їх відсутності. Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, що судом визнано поважними. Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Крім того, відповідно до правил частини 5 і пунктів 1 та 2 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день вручення її під розписку та день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи, й ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи вдруге не з`явились, суд доходить переконання, що дійсно їх відсутність не перешкоджає розгляду справи по суті. Отже, за наслідками судового розгляду справи по суті суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Розв`язуючи питання щодо можливості ухвалення рішення, суд ураховує, що частиною 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відтак, оскільки позовні вимоги ПАТ «СК «УСГ» «Про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування», відповідають чинному законодавству України та визнані відповідачем [PERSON] у повному обсязі й таке їх визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому суд вбачає за можливе прийняти визнання позову відповідачем й доходить висновку про необхідність ухвалення рішення за суттю позовних вимог. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, вона сталася 24.05.2025 року о 18 годині 00 хвилин у місті Рава-Руська за участю автомобілів марки «AUDI A3», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та марки «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (а. с. 8 - 9). Відповідно до Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеного між ПАТ «СК «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА» (Страховиком) та ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА» (Страхувальником), його предметом є страхування майнових інтересів Страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованого транспортного засобу (КАСКО) (підпункт 1.1 Договору). Вигоданабувачем за цим договором є вказане Товариство у період часу з 00 годин 00 хвилин 14.02.2024 року по 24 годину 00 хвилин 13.02.2025 року. При цьому, страховим випадком, зокрема, є дорожньо-транспортна пригода пошкодження, знищення застрахованого транспортного засобу в наслідок події, що сталася під час його руху внаслідок якого завдано шкоди застрахованому транспортному засобу (підпункт 2.2.2 Договору) (а. с. 5, 6 10, 11 12). Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (серії [NUMBER] ) вбачається, що 05.12.2017 року за ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА» зареєстровано право власності на транспортний засіб марки «AUDI» моделі «A3» сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] (а. с. 13). 24.05.2024 року Директор ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА» [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «УСГ» із заявою, про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити відшкодування оціненої шкоди, заподіяної транспортному засобу марки «AUDI» моделі «A3», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 24.05.2024 року о 18 годині 00 хвилин в місті Рава-Руська Львівської області (а. с. 14, 15). Відповідно до ремонтної калькуляції № 2024009701, складеної 27.05.2024 року ТОВ «ПОРШЕ ІНТЕР АВТО УКРАЇНА», оцінка вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «AUDI A3», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок пошкодження транспортного засобу у дорожньо-транспортній пригоді складає 85268,51 гривень (а. с. 16, 17, 18). Згідно із\~даними страхового\~акта №\~STOKA-1000002522\~від 19.06.2024\~року разом\~із розрахунком\~суми страхового\~відшкодування, ПАТ «СК «УСГ» затвердило розмір страхового відшкодування на користь ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА» в сумі 80000,00 гривень (а. с. 19, 20). Платіжною інструкцією № 71940, складеною 19.06.2024 року, ПАТ «СК «УСГ» здійснило платіж на суму 80000,00 гривень, отримувачем за яким є ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА» (а. с. 21). З Полісу внутрішнього страхування № 219114616, який є діючим станом на 24.05.2024 року, вбачається, що в ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», застраховано транспортний засіб «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] (а. с. 22). 21.06.2024 року за вихідним № 51560 представник ПАТ «СК «УСГ» Ткаченко А. А. звернулась до ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» із заявою на виплату (страхового) відшкодування, за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 24.05.2024 року за участі транспортного засобу марки «AUDI» моделі «A3», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] (потерпіла), та транспортного засобу марки «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] (винна особа), в сумі 80000,00 гривень, що перерахована ними як Страхувальником застрахованій потерпілій особі (а. с. 23). Як убачається з платіжного доручення be26-4e72-bd8a-61967f681a45 від 27.06.2024 року ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на рахунок ПАТ «СК «УСГ» перераховано 55920,09 гривень на підставі страхового акту №240001049900 від 27.06.2024 року за претензією № 51560 (а. с. 25). Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: -між транспортними засобами марки «AUDI A3», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та марки «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , 24.05.2025 року сталась дорожньо-транспортна пригода, що є страховим випадком; -винною особою у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є водій марки «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , цивільна відповідальність якої застрахована ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», тоді як транспортний засіб марки «AUDI A3», державний номерний знак [NUMBER] , має страховку «КАСКО» від ПАТ «СК «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА»; - розмір страхового відшкодування, визначеного ПАТ «СК «УСГ» на користь ТОВ «ВЮРТ-Україна», склав 80000,00 гривень та був фактично перерахований на рахунок страхувальника - ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА» 19.06.2024 року; -наведене слугувало підставою задля звернення 21.06.2024 року ПАТ «СК «УСГ» до ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» із заявою на виплату (страхового) відшкодування, зареєстрованою за вихідним № 51560, яку задоволено частково в сумі 55920,09 гривень, що 27.06.2024 року фактично перераховано на рахунок ПАТ «СК «УСГ». Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільного кодексу України. Відтак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Крім того, частиною 2 статті 19\~Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього ж кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Згідно з приписом частини 1 статті 11 цивільного кодифікованого акту України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У свою чергу, пунктом 3 частини 2 цієї ж статті обумовлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Положеннями частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. З огляду на приписи пункту 1 частини 2 вказаної статті під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 3 наведеної вище норми права передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до положень частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як наголошено положеннями частини 2 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з приписом частини 5 статті 1187 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому, як убачається з роз`яснень, які містяться у абзаці 1 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Джерелом підвищеної небезпеки визнається діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України). Також, з роз`яснень, наданих Верховним Судом України у пункті 4 вищенаведеної постанови Пленуму № 6 від 27.03.1992 року, убачається, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Окрім цього, цей пункт також роз`яснює, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав /договору оренди, довіреності тощо/. Наведене унормовано приписом частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, в якій законодавець обумовив, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі /право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо/ володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У свою чергу, згідно із положеннями частини 1 статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати /страхового відшкодування/ для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою /страховим відшкодуванням/. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, цим законом визначені права та обов`язки страховика та страхувальника. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про страхування» страхуванням визнається вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій /страхових випадків/, визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів /страхових внесків, страхових премій/ та доходів від розміщення коштів цих фондів. Положеннями статті 16 вищевказаного Закону та статті 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона /страховик/ зобов`язується у разі настання певної події /страхового випадку/ виплатити другій стороні /страхувальникові/ або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму /страхову виплату/, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Пунктом 9.1. статті 9 зазначеного Закону визначено поняття обов`язкового ліміту відповідальності страховика, яким є грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Договором страхування на індивідуальних умовах можуть бути визначені ліміти, вищі, ніж зазначені у цьому Законі. У свою чергу, положеннями статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обумовлено, що під час виплати страхового відшкодування підлягає врахуванню встановлений розмір франшизи, на який відповідна сума підлягає зменшенню. При цьому, наведена норма права встановлює, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика. Отже, системний правовий аналіз положень, що містяться у статті 988 Цивільного кодексу України, статті 9 Закону України «Про страхування» та статтях 9, 12 і 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави дійти висновку, що страховик у разі настання страхового випадку повинен здійснити страхову виплату у межах ліміту його відповідальності, з урахуванням встановленої суми франшизи. Відповідно до положень пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як убачається з матеріалів справи на момент дорожньо-транспортної пригоди майнові інтереси власника пошкодженого транспортного засобу марки «Audi» моделі «А3», державний номерний знак [NUMBER] , що є потерпілою особою у пригоді, були застраховані в ПАТ «СК «УСГ», а тому він звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування й отримав зазначене відшкодування в загальній сумі 80000,00 гривень. Крім того, під час розгляду справи по суті позовних вимог суд переконався у тому, що на момент дорожньо-транспортної пригоди й цивільно правова відповідальність власника автомобіля марки «Skoda Roomster», державний номерний знак [NUMBER] , (винна особа у пригоді) також застрахована в ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП». Згідно із вказаним полісом страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. З огляду на положення статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого визнається, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. ВІдповідно до положень статті 29 зазначеного вище Закону України у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Пунктом 36.4. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам. ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА» виконало вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та надала страховику необхідні документи, внаслідок чого за страховим випадком, що стався 24.05.2024 року, останнім 19.06.2024 року здійснено страхові виплати особі, що зазнала шкоди від страхового випадку, в сумі 80000,00 гривень. Відповідно до змісту статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Крім того, частиною 1 статті 1191 цього ж кодифікованого акту унормовано, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Аналогічна за своїм правовим навантаженням норма міститься в частині 1 статті 108 Закону України «Про страхування», якою обумовлено, що страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Одночасно із цим частиною 2 вказаної статті визначено, що якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Натоміть, згідно з підпунктом ґ) підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Отже, за правилом пункту 33.1. статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: -дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди (підпункт 33.1.1.); -вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди (підпункт 33.1.2.); -поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси (підпункт 33.1.3.); -невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (підпункт 33.1.4.). Крім того, як визначено в пункті 33.2 статті 33 вказаного Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. Відомостей про належне виконання відповідачем свого обов`язку як особи, цивільна відповідальність якої застрахована, щодо строків письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу тощо, суду не надано. Також в матеріалах справи відсутні відомості щодо поважності невиконання зазначеного вище обов`язку відповідачем, що має бути підтверджено документально. Таким чином, позивач після виплати 19.06.2024 року ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА» за страховим випадком, що стався 24.05.2024 року, страхові виплати в сумі 80000,00 гривень, отримало право вимоги до страховика винної особи - ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» та до відповідача в прядку статті 993 Цивільного кодексу України та підпункту ґ) підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» виконало вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відшкодувало 27.06.2024 року ПАТ «СК «УСГ» в порядку суброгації за страховим випадком, що стався 24.05.2024 року, 55920,00 гривень. З огляду на приписи чинного цивільного законодавства, якими передбачене право страховика, що виплатив страхове відшкодування, подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» письмово про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу, що має місце у нашому випадку, суд погоджується з позицією сторони відповідача, якою повністю визнано позов до початку розгляду справи по суті позовних вимог. Також суд зауважує, що право на відшкодування позивачу від відповідача виникає внаслідок укладеного нею із ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та часткового відшкодування вказаної вимоги ПАТ «СК «УСГ» в сумі 55920,00 гривень. Отже, на момент звернення позивача із цим позовом до суду невідшкодованою залишилась сума 24079,91 гривень, виходячи с такого розрахунку: 80000,00 гривень (сума регресної вимоги, яка сплачена ТОВ «ВЮРТ-УКРАЇНА») - 55920,00 гривень (сума суброгаційної виплати ПрАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП») = 24079,91 гривень. Окрім цього, регресне відшкодування за підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» являє собою з точки зору матеріального права солідарне, а не деліктне зобов`язання. Саме про останній вид зобов`язання мовиться у частині 4 статті 1187 Цивільного кодексу України, на яку спирався Верховний Суд під час формування свого висновку у справі з єдиним унікальним № 674/1666/14-ц. Так, статтею 541 цивільного кодифікованого закону України унормовано, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Також частиною 1 статті 543 Цивільного кодексу України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них. При цьому як передбачено частиною 1 статті 544 цього кодифікованого акту боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Таким чином, з огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «СК «УСГ» до [PERSON] «Про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування», є обґрунтованими й доведеними у процесуальний спосіб належними та допустимими доказами, адже в ході розгляду справи інше не встановлено, а тому позов слід задовольнити повністю. Ухвалюючи рішення та повністю задовольняючи позов ПАТ «СК «УСГ» до [PERSON] «Про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування», суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Відповідно до змісту частини 1 статті 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом. На підставі приписів частини 1 та абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом ПАТ «СК «УСГ» звернулось до суду у 2024 році та його позовна заява містить одну вимогу майнового характеру: стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2023 року (із змінами та доповненнями) з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 3028,00 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 3028,00 гривень, виходячи з розрахунку: 1,5% х 24079,91 гривень = 361,20 гривень, що менше ніж 3028,00 гривень х 1 = 3028,00 гривень. Як наголошує зміст частин 1 і 2 статті 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. На виконання вищевикладених вимог закону та згідно із частиною 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви ПАТ «СК «УСГ» додало документ, що підтверджує сплату судового збору, а саме: платіжний документ про сплату судового збору в розмірі 3028,00 гривень (а. с. 3, 31). Частиною 8 статті 6 Закону України «Про судовий збір» обумовлено, що розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Крім того, приписом частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України визначають розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, а саме: у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27.04.2006 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що компенсація судового збору у цивільних, адміністративних та господарських справах у розмірі, пропорційному задоволеним вимогам сторони, здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року (у редакції постанови Кабінету\~Міністрів України № 45 від 30.01.2013 року). Отже, як обумовлено пунктом 1 розділу «Загальні питання» вказаний Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Також пунктом 3 цього ж розділу роз`яснено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Окрім того, як мовить підпункт 1-1 пункту 16 розділу «Безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету» органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів для компенсації судового збору за рахунок держави у разі звільнення від його сплати у визначених законом випадках. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] дійсно визнала позов ПАТ «СК «УСГ» до початку розгляду справи по суті, що є підставою для застосування правила, викладеного у частині 1 статті 142 цивільного процесуального кодифікованого закону України щодо можливості повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору. Таким чином, задовольняючи позов ПАТ «СК «УСГ» до [PERSON] «Про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування» повністю, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в загальній сумі 3028,00 гривень слід відшкодувати: - шляхом компенсації 50%, тобто 3028,00 гривень х 50% = 1514,00 гривень, за рахунок держави відповідно до вищевказаного Порядку, здійснивши їх стягнення з відповідного бюджету шляхом безспірного списання коштів; - а також шляхом стягнення 50%, тобто 3028,00 гривень х 50% = 1514,00 гривень, з відповідача на користь позивача. Відтак, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог ПАТ «СК «УСГ» до [PERSON] «Про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування», та можливість задоволення його позову повністю шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ «СК «УСГ» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 24079,91 гривень та 50% понесених й документально підтверджених судових витрат в сумі 1514,00 гривень, з компенсацією 50% понесених й документально підтверджених судових витрат в сумі 1514,00 гривень за рахунок держави відповідно до вищевказаного Порядку, здійснивши їх стягнення з відповідного бюджету шляхом безспірного списання коштів. Одночасно з цим, суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до пункту 2 частини 3 статті 175 Цивільного процесуального кодексу України позовна заява, зокрема, повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи. Натомість, аналізуючи текст позовної заяви ПАТ «СК «УСГ» суд вбачає, що вона не містить відомостей по-батькові відповідача та відображає скорочену назву юридичної особи - позивача. Однак зазначена інформація є не тільки обов`язковою а й вкрай необхідною, адже за правилом пункту 4 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України у резолютивній частині рішення зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України. Проте, зважаючи на повне визнання позову відповідачем до розгляду справи по суті позовних вимог та з огляду на існування в матеріалах справи достатніх даних, що свідчать про наявність у суду необхідної інформації щодо відомостей по-батькові відповідача та щодо повного найменування позивача, суд, з метою уникнення тяганини й надмірного формалізму, вважає за можливе та необхідне ухвалити рішення суду за наслідками розгляду справи по суті. Також, ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: approved