Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

В провадженні суду перебувала на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. 20.05.2025р. суд ухвалив рішення про часткове задоволення позову та вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на його утримання в розмірі 15\~000грн. щомісячно, починаючи з 31.03.2025р. і до закінчення ним навчання в Ризькому технічному університеті, але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку. Разом з тим, ухвалюючи судове рішення суд не вирішив питання про розподіл судових витрат через неподання сторонами всіх доказів в обґрунтування їх розміру. 23.05.2025р. на адресу суду надійшла заява представника позивача адвокат Скіць Е.К. про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, в якій заявлено вимогу про відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12\~000 грн. В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що у зв`язку з розглядом справи позивачем було здійснено оплату послуг свого представника на суму 12\~000 грн., а тому такі витрати слід в повному обсязі покласти на відповідача. Відповідач заперечив проти вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки вважає їх розмір завищеним і просив зменшити суму таких витрат до 6000 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просив зменшити витрати на правничу допомогу до 6\~000 грн., оскільки їх сума не відповідає критеріям реальності, розумності та обґрунтованості. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися і про причини неявки не повідомили, що відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України не перешкоджає розгляду судом питання про розподіл судових витрат. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази на підтвердження розміру понесених сторонами судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 12\~000 грн. Відповідач у письмовому відзиві заявив клопотання про неспівмірність розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу, оскільки їх сума не відповідає критеріям реальності, розумності та обґрунтованості. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019р. у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правничої допомоги від 27.03.2025р.; акт наданих послуг №1 від 20.05.2025р.; детальний опис робіт (наданих послуг) від 20.05.2025р.; квитанція до прибуткового касового ордера від 20.05.2025р. на суму 12\~000 грн. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за ставкою 1200грн./год. за вчинення ним наступних процесуальних дій: - первинна консультація 1 год.; - збір доказів, підготовка правової позиції по справі та узгодження її з клієнтом 2 год.; - складання позовної заяви та відповіді на відзив 4 год.; - виготовлення додатків до позову та копій документів 2 год.; - участь у судовому засіданні 1 год. В той же час обсяг наявних в матеріалах справи документів, які були подані стороною позивача не дозволяє визнати обґрунтованим твердження про витрати 2 годин робочого часу на виготовлення відповідних копій документів. Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що за своєю сутністю вони не є складними і для правильного розв`язання таких спорів необхідним є дослідження конкретно визначеного обсягу обставин, які підлягають доказуванню. Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача та відзиву відповідача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 12\~000 грн. не є достатньо обґрунтованою. Крім того, в даному випадку позовні вимоги були задоволені судом частково лише в частині стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, розмір якої менший ніж був заявлений позивачем на 25%. До того ж судом було визначено інший період, з якого слід стягувати аліменти (в позові заявлено вимогу з 30.03.2025р., а судом визначено з 31.03.2025р.). Таким чином,\~беручи до\~уваги обсяг\~та зміст\~позовних вимог,\~складність справи,\~обсяг виконаних\~представником позивача\~робіт,\~докази на\~підтвердження понесених\~витрат,\~суд приходить\~до висновку\~про обґрунтованість\~вимог щодо\~компенсації витрат\~позивача на\~правову допомогу\~в межах\~суми понесених\~ним витрат\~в розмірі\~6\~000 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial