Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У березні 2023 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що 07 вересня 2019 року між сторонами зареєстровано шлюб. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2023 року шлюб розірвано. За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав № К1/580 від 09.09.2019. Вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Спірну квартиру придбано сторонами в інтересах сім`ї, з метою проживання подружжя. Згоди про поділ спільного майна сторони не досягли. З цих підстав, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати двокімнатну квартиру, загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя, у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, а також за відповідачем [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири, судові витрати покласти на відповідача. Заперечення відповідача 30 червня 2023 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених вимог заперечує, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що з 07.09.2019 по 09.01.2023 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірну квартиру [ADDRESS] відповідач придбав за власні (особисті) кошти. Так, 09.09.2019 відповідач одноособово уклав інвестиційний договір на придбання вищевказаної квартири у розстрочку, кожного місяця сплачував кошти за договором протягом трьох років. 18 травня 2022 року здійснив останній платіж, 14 червня 2022 року отримав технічний паспорт, 22 червня 2022 року зареєстроване право власності на квартиру за [PERSON] 20 вересня 2022 року відповідач зареєструвався у квартирі як власник та за його згоди зареєстровано [PERSON] . Відповідач вказує на те, що спірне нерухоме майно придбане за його особисті кошти у розмірі 741\~704 грн. Так, з січня по вересень 2015 року він працював у Київській енергетичній промисловій компанії на посаді менеджера, з жовтня 2015 року по березень 2016 року на «Даринку», з березня 2016 року по грудень 2021 року у Львівській ізоляторній компанії, на посаді інженера-конструктора, з листопада 2022 року по грудень 2022 року «Епіцентр», на посаді продавця-консультанта, з грудня 2022 року й наразі працює інженером у компанії «GANT». Звертав увагу суду на те, що позивач жодним чином фінансово не приймала участі у придбанні спірної квартири, а придбання житла у період перебування у шлюбі не є безумовною підставою для визнання такого майна спільною сумісною власністю. З наведених підстав, [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідь на відзив 25 липня 2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якій [PERSON] наголошує на тому, доводи відповідача про те, що саме [PERSON] за власні кошти придбав квартиру не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами. Звертала увагу суду на те, що платежі в рахунок оплати вартості квартири здійснювала [PERSON] , на підтвердження чого надала квитанції на загальну суму 662\~410 грн. Перший та останній платіж також здійснювала саме позивач. Перший платіж за договором на суму 283\~750 грн. здійснено за рахунок спільних коштів подружжя, частково їхніх особистих коштів, частково подарованих на весілля. Кошти, які позивач витратила на оплату вартості квартири це кошти, отримані в якості заробітної плати, від інших видів заробітку та кошти, отримані від її батьків. Заперечення відповідача на відповіді на відзив 01 липня 2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Попіки І.А. надійшли заперечення у порядку ст. 180 ЦПК України, в яких відповідач зазначив, що з весни 2018 року і до червня 2021 року сторони проживали у квартирі батьків відповідача, у період з червня 2021 року і до жовтня 2021 року сторони проживали в орендовані квартирі у м. Бровари, з серпня 2021 року сторони розпочали ремонт у спірній квартирі, у жовтні 2021 року переїхали у квартиру та продовжили ремонтні роботи. Представник відповідача наголошувала на тому, що перший внесок здійснено за рахунок коштів, наданих матір`ю відповідача [PERSON] , яка станом на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 09.09.2019 і по даний час проживає в Іспанії. [PERSON] з метою придбання квартири для сина зняла кошти із свого банківського рахунку та передала їх для оплати платежів за житло. Подаровані на весілля кошти сторони витратили на відпочинок у Туреччині. Інших доходів, крім заробітної плати, позивач не мала. Оплата за вищевказаним договором від 09.09.2019 здійснювалася за рахунок коштів, які відповідач отримував від своєї матері, відтак спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , а позивач [PERSON] участі у придбанні спірної квартири не брала. З наведених підстав, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської суду Петришин Н.М. від 25 квітня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської суду від 19 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] зазначила, що вона була ініціатором придбання квартири, шукала її. Вважає, що спірна квартира є спільним майном сторін, однак її вигнали з житла, там залишилися її речі. До цього, у квартирі батьків відповідача сторони проживали близько двох років, пізніше батьки позивача знімали для них житло у м. Бровари. Як позивач, так і відповідач працювали, спірне майно придбано у шлюбі, за їх спільні кошти. Тому позивач [PERSON] та її представник адвокат Горобівський І.Г. позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Попіка І.А. просила у задоволенні позову відмовити. Наголошувала на тому, що квартира придбана за рахунок коштів, які надавалися матір`ю відповідача, тому спірне житло є особистою власністю відповідача. Обставини справи, що встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 07 вересня 2019 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 07 вересня 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що вчинено відповідний актовий запис № 2020. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2023 року у справі № 361/6542/22, шлюб між сторонами розірвано, відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] ». За змістом позовної заяви та це не заперечувалося сторонами, що 09 вересня 2019 року відповідач [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , уклав Договір купівлі-продажу майнових прав № К1/580 на спірну квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Довідки ТОВ «Каппіно-буд» № К1/580 від 08.06.2022, згідно з Договором купівлі-продажу майнових прав № К1/580 від 09.09.2019 виконана 100 % оплата у розмірі 741\~704 грн. за квартиру [ADDRESS] . Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 303256600 від 22.06.2022, квартира [ADDRESS] , загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., зареєстрована на праві приватної власності відповідача [PERSON] . Позивачем [PERSON] на підтвердження її майнового стану надано довідку форми ОК-5 від 12.07.2023. На підтвердження отримуваних доходів відповідачем [PERSON] до суду надано Довідку про доходи, складену ТОВ «Львівська ізоляторна компанія», згідно якої за період з січня 2018 року грудень 2021 року загальна сума доходу відповідача становить 1\~165\~859,41 грн., а також надані довідки форми ОК-5 від 28.10.2021 та ОК-7 від 13.11.2022. Позивачем [PERSON] \~на підтвердження\~заявлених вимог\~надані:\~дублікат квитанції\~№ 0.0.1458854571.1\~від 09.09.2019\~про сплату\~ТОВ «Каппіно-буд»\~суми у\~розмірі 283\~750\~грн.,\~призначення платежу:\~оплата майнових\~прав за\~договором №\~К1/580\~від 09.09.2019;\~платіжна інструкція\~№ 0.0.1527291963.1\~від 18.11.2019,\~де платником\~суми у\~розмірі 12\~622\~грн.\~на рахунок\~ТОВ «Каппіно-буд»\~є відповідач\~ [PERSON] ;\~а також\~платіжні інструкції,\~де [PERSON] \~є платником\~від 13.12.2019,\~16.01.2020,\~13.02.2020,\~10.07.2020,\~12.08.2020,\~13.09.2020,\~17.11.2020,\~17.12.2020,\~13.01.2021,\~17.02.2021,\~13.03.2021,\~13.04.2021,\~14.05.2021,\~20.06.2021,\~15.07.2021,\~14.09.2021,\~17.10.2021,\~15.11.2021,\~15.12.2021,18.01.2022,\~19.02.2022,\~за кожною\~з яких\~позивачем сплачено\~по 12\~622\~грн.,\~платіжна інструкція\~від 15.10.2020\~на суму\~12\~748,22\~грн.,\~а також дублікат чека від 18.05.2022 на суму 88\~227,78 грн. Відповідачем в обґрунтування заперечень до матеріалів справи додані копія посвідки на проживання № [NUMBER] [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, копія пасадкового документа на ім`я [PERSON] , копія виписки з банківського рахунка [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знає відповідача, він є старшим сином її колеги по роботі. Зазначила, що [PERSON] 2018 року переїхала до Іспанії, де працювала та мала гарну зарплатню. [PERSON] давно планувала інвестувати у житло в Україні, щоб здавати його в оренду. Зазначила, що коли святкували 50-річчя [PERSON] , то невістка дякувала за сина, визнавала, що квартира [PERSON] , тому не претендує на неї. А коли було здійснено повну оплату за житло, то [PERSON] подала до суду позов. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її чоловік хрестив молодшого брата відповідача, що вона знає матір відповідача [PERSON] . Зазначила, що відповідач придбав квартиру. Матір його працює в Іспанії, не може приїжджати, тому оформили житло на [PERSON] . [PERSON] здійснювала платежі, [PERSON] таких доходів не мав. Вони з дружиною жили в квартирі [PERSON] . Перший внесок робили всі разом. Свідок [PERSON] у залі суду пояснив, що відповідач є сином його друзів, з якими він має дружні стосунки вже 25 років. Зазначив, що спірну квартиру купувала мати відповідача [PERSON] . [PERSON] , розповідала свідку, що має намір придбати для сина житло, що збирає кошти на квартиру. Квартиру оформила на сина, бо [PERSON] була закордоном. Свідок [PERSON] \~у залі\~суду зазначила,\~що позивач\~є її\~колишньою невісткою,\~а відповідач\~ її\~син.\~Ще наприкінці\~2018\~року в\~неї з`явилася\~думка щодо\~придбання \~квартири,\~як інвестиції,\~щоб сплачувати\~внески та\~потім здавати\~її в\~оренду. З 07.09.2019 сторони зареєстрували шлюб та жили разом в квартирі свідка. Коли [PERSON] приїхала на весілля сина, то вона придбала квартиру. Під час укладення договору позивача не було, були тільки відповідач [PERSON] та його мати. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини. Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Звертаючись до суду, позивач [PERSON] просить визнати за нею у порядку поділу спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу, право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , обґрунтовуючи це тим, що дана квартира придбана в період перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, однак зареєстрована на колишнього чоловіка. На підтвердження вимог позивачем надані квитанції про здійснення оплати за договором купівлі-продажу майнових прав № К1/580 від 09.09.2019, де платником виступає позивач. Ухвалою суду від 19.10.2023 від відповідача витребувані належним чином засвідчені копії вищевказаного договору від 09.09.2019 та Акт приймання-передачі майнових прав № б/н від 08.06.2022. Однак, [PERSON] їх до суду не надав, у своїх письмових поясненнях зазначив, що такого договору та акту він не має, наявні тільки оригінали правовстановлюючих документів на квартиру. Заперечуючи проти заявлених вимог, [PERSON] у відзиві вказував на те, що квартира [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, договір купівлі-продажу майнових прав № К1/580 від 09.09.2019 укладено ним особисто, за його власні кошти. Згідно з частиною першою\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Оцінивши відповідно до вимог\~статті 89 ЦПК України\~подані учасниками справи докази, суд вважає, що вказане майно є спільним майном подружжя та що презумпція права спільної сумісної власності відповідачем не спростована. Разом з цим, у запереченнях на відповідь на відзив відповідач [PERSON] вже вказував на те, що спірна квартира придбана за грошові кошти його матері [PERSON] , яка має постійне місце проживання в Іспанії, де працює та має відповідний дохід, та що саме що вона надавала кошти на здійснення платежів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру. На підтвердження вищевказаного стороною відповідача надані, зокрема, виписки по рахунку матері відповідача [PERSON] . Такі твердження відповідача суд вважає суперечливими, оскільки спочатку він заявляв про його особисте право власності на спірну квартиру, потім змінив правову позицію та наголошував на тому, що квартира фактично належить матері, яка надавала грошові кошти на спірне нерухоме майно. З виписки по рахунку матері відповідача [PERSON] суд не може встановити, чи ці кошти знімалися з рахунку останньою, зокрема, для передання коштів відповідачу в борг, чи в дарунок, та чи самі ці кошти були спрямовані на придбання спірної квартири. При цьому, покази свідків щодо придбання квартири за кошти [PERSON] не можуть бути належними та достатніми доказами таких обставин без їх підтвердження іншими письмовими доказами. Крім того, [PERSON] , стверджуючи, що ця квартира придбана за її грошові кошти, жодних вимог щодо спірного нерухомого майна у процесі розгляду справи не заявляла. Таким чином, відповідач не надав належних та допустимих доказів придбання спірної квартири за особисті кошти, відтак не спростував презумпцію спільності майна подружжя. Щодо тверджень відповідача стосовно неприйняття позивачем фінансової участі у придбанні спірної квартири, оскільки у позивача таких коштів не було, то суд вважає доцільним зазначити таке. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вказаних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2024 року у справі № 686/21098/22. За таких обставин, інформація щодо відсутності в [PERSON] особистих доходів у спірний період не може бути підставою відмови в поділі спільного майна подружжя. Інші аргументи та твердження відповідача не спростовують заявлених [PERSON] позовних вимог. Враховуючи вищезазначені положення закону, а також оцінивши наявні в матеріалах докази, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки дійсно сторони придбали спірне майно під час перебування у шлюбі, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки в якому не визначались, а відтак є підстави вважати, що [PERSON] в силу закону належить 1/2 частина вказаного майна, підстав відступлення від рівних часток судом не встановлено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд\~(частина перша, третя\~статті 13 ЦПК України). З огляду на вищенаведені позиції Верховного Суду, висновок суду про віднесення майна до\~спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як\~позовної вимоги не є належним способом захисту права, у зв`язку з чим у задоволенні вимог про визнання квартири спільним майном подружжя сторін необхідно відмовити. З огляду на вищевикладене, встановлені обставини у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Щодо судових витрат Відповідно до квитанції від 23.03.2023, при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 13 420 грн. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 6 710 грн.

Outcome: partial