Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви та її доводи Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що вона є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Батьком неповнолітнього [PERSON] є відповідач [PERSON] . Шлюб з відповідачем вони офіційно розірвали 10.10.2009 року. Син проживає з нею в [ADDRESS] , відповідач проживає в м. Чернівці. Відповідач від народження сина проживає окремо, сином ніколи не цікавився, не навідував його, не вітав з жодним днем народження, не приїздив на свята до сина, не підтримував жодних відносин з сином. Відповідач [PERSON] фактично усунувся від виконання батьківських обов`язків як по вихованню сина так і по його утриманню. Коштів на утримання сина добровільно відповідач не надавав. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 07.11.2008 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 300 грн. щомісячно, однак до листопада 2023 року відповідач навіть не сплачував аліменти, в зв`язку з чим заборгованість становила 48580 грн. В листопаді 2023 року [PERSON] почав погашати заборгованість по аліментах, але так і не цікавився сином. Згідно з довідкою №403 від 19.08.2024 року, за час навчання сина у Червоноградському ліцеї Червоноградської міської ради Львівської області в період з 01.09.2018 року по 30.05.2023 року батько [PERSON] - [PERSON] участі у вихованні сина не брав, на батьківські збори не приходив, з вчителями з приводу навчальних успіхів сина не спілкувався. Крім того, неповнолітній [PERSON] займається в Червоноградській школі мистецтв, однак відповідач також не цікавився навчанням сина. Відповідно до довідки №73 від 24.10.2024 року, [PERSON] навчається у Львівському фаховому коледжі декоративного і ужиткового мистецтва ім.І.Труша на платній формі навчання. Оплату за навчання вона здійснює самостійно, відповідач участі в оплаті за навчання сина не приймає. Відповідач [PERSON] ніколи не звертався ні до неї, ні до органу опіки та піклування із заявами про визначення годин зустрічей з сином, ніколи не приїздив до нього, не займався його вихованням. А тому просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] . Рух справи в суді Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження. Аргументи учасників справи Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, та розглянути справу в її відсутності, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Відділу у справах дітей Шептицької міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, про час та місце був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе на підставі 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню. Обставини справи, встановлені судом та мотиви, з яких виходить суд Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис №226 від 10.10.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11). Під час шлюбу в сторін, [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.12). Позивач [PERSON] разом з сином [PERSON] проживають в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією акту №3686/07 від 21.08.2024 року (а.с.17). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 07.11.2008 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 10.09.2008 року і до досягненням дитиною повноліття, що підтверджується копією виконавчого листа (а.с.55). Відповідно до довідки Червоноградського ліцею Червоноградської міської ради Львівської області №403 від 19.08.2024 року (а.с.15), [PERSON] навчався у Червоноградській гімназії з 01.09.2018 року по 30.05.2023 року, його батько [PERSON] участі у вихованні дитини не брав, батьківські збори не відвідував. Згідно з довідкою Червоноградської школи мистецтв №31 від 23.08.2024 року (а.с.14), [PERSON] навчався в Червоноградській школі мистецтв на художньому відділі з 01.09.2018 року по 31.05.2022 року, його батько [PERSON] участі у вихованні сина не приймав, батьківські збори не відвідував, з викладачами не контактував, плату за навчання сина не здійснював. Відповідно до довідки Львівського фахового коледжу декоративного і ужиткового мистецтва ім.І.Труша №73 від 24.10.2024 року (а.с.13), оплату за навчання [PERSON] студента даного коледжу здійснює [PERSON] . Як вбачається з висновку комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Шептицької міської ради №84 від 04.03.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] (а.с.98), батьки дитини розлучились, коли дитині було два роки, фінансово батько сину не допомагає, вихованням дитини і навчанням цікавиться тільки мати. Батько дитини [PERSON] на засідання комісії не прибув, по телефону повідомив, що йому питання про доцільність позбавлення його батьківських прав не цікаве. Комісія з питань захисту прав дитини одноголосно прийшла до висновку пропонувати Виконавчому комітету Шептицької міської ради прийняти рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Шептицької міської ради «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» №67 від 25.03.2025 року (а.с.84), вирішено, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] є доцільним. Відповідно до довідки військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби №08/4005 від 03.10.2024 року (а.с.16), старший лейтенант медичної служби [PERSON] проходить військову службу в [NUMBER] мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) з 15.02.2023 року по теперішній час. Згідно з абзацом другим п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-ІІІ передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.150, 157 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно зі ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини, права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Також суд при ухвалені рішення враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, не спілкується з сином, ніяких зв`язків не підтримує, не цікавиться його вихованням та навчанням, не надає майнової допомоги на утримання. Висновки за результатами судового розгляду Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що необхідно позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , задовольнивши позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved