Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

Керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся до суду з позовом, в якому просить суд усунути перешкоди, зобов`язавши відповідачів повернути Криворізькій міській раді земельну ділянку площею 13,4 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення будівлі, площею 13,4 кв. м (реєстраційний номер об`єктанерухомого майна 2750596212060); припинити право володіння відповідачів на вищевказаний об`єкт нерухомого майна із закриттям розділу у Державномуреєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єктнерухомого майна 2750596212060; скасувати державну реєстрацію прав власності відповідачів на даний об`єкт нерухомого майна.В обґрунтування позовної заяви прокурором зазначено, що документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, містять неправдиві відомості та не видавалися компетентнимиорганами. Відповідач [PERSON] своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, в судове засідання не зявився. Представник Відповідача Варецької М.С. надіслав до суду відзив, в якому виклав свої заперечення по суті позову. Так представник відповідача адвокат Сербін Б.О. вважає доводи прокурора безпідставними, оскільки [PERSON] не подавалася заява про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , а тому [PERSON] є неналежним відповідачем. Також до відзиву додано акт огляду земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] е від 08.11.2024 виконаний ФОП [PERSON] про відсутність будівлі на земельній ділянці за вказаною адресою. Представник Криворізької міської ради надіслав до суду пояснення, в яких вказав про відсутність документів щодо відведення земельної ділянки під спірний об`єкт нерухомості, що свідчить самочинний характер будівництва спірного майна. Крім цього, просив розгляд справи здійснювати без участі представника Криворізької міської ради. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Сербін Б.О. просив відмовити в задоволенні позову прокурора. Представник Криворізької міської ради в судове засідання не зявився правом захисту своїх інтересів не скористався. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так 14.06.2023 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] та [PERSON] на підставі сканованої копії свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-1154 від 13.05.1999; технічного паспорту, серія та номер: TI01:3401-9103-0490-0420 зареєстровано право власності на нерухоме майно площею 13,4 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Документами, що стали підставою для реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, були: сканована копія свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-1154 від 13.05.1999; технічний паспорт, серія та номер: [NUMBER] . Вказана копія свідоцтва про право на спадщину видана нібито державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Рукавициною Н.В. Вказане свідоцтво нібито видано на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Е.М. від 23.10.1996, зареєстровано в реєстрі №35. Державний нотаріальний архів у Дніпропетровській області листом №835/01-21 від 28.11.2023 повідомив, що вказане свідоцтво про право на спадщину та заповіт у справах державних нотаріальних контор відсутні. Також Державний нотаріальний архів у Дніпропетровській області листом №508/01-21 від 05.07.2024 повідомив, що свідоцтво про право на спадщину видане державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Рукавициною Н.В. №2-1141 від 13.05.1999 щодо об`єкту нерухомого майна за вказаною адресою не видавалося. Крім цього, державна реєстрація права власності була підтверджена сканованою копією довідки КП «Криворізьке РБТІ» ДОР №199934 від 13.06.2023, однак КП «Криворізьке РБТІ» ДОР листом №1418 від 11.12.2023 повідомило, що право власності на адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Вказана довідка не видавалася. В свою чергу Юридичне управління Виконкому Криворізької міської ради листами №12-54681/19/683 від 27.05.2024 та №12-54681/19/737 від 10.06.2024 повідомило, що земельна ділянка за вказаною адресою у користування не передавалася. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається напідставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання іпідтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстраціюречових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) та ч. 4ст. 15 вказаного Закону (в редакції станом на момент внесення запису доРеєстру прав власності на нерухоме майно) державній реєстрації підлягають иключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно - правовими актами (ст. 22 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 24 Закону визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження, а також якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. З огляду на викладене, державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ.А площею 13.4 кв. м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2750596212060) прийняте за відсутності належних правових підстав, порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Крім того, необхідно зазначити, що навіть у випадку якщо буде встановлено, що субєкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову. Вказану позицію також викладено в постановах Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 22.08.2018 № 925/1265/16, від 04.08.2018 у справі № 915/127/18. Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові № 904/7803/21 від 19.04.2023 зазначив, що стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є процедурною нормою і не містить та не може містити приватноправових способів захисту. Ці висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 316/2082/19. Тому посилання у статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав не є встановленням приватно-правових способів захисту прав. Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразовоформулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справ №359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 48). Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (пункт 89)) передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 (пункт 100)). Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення права володіння [PERSON] , [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, нежитлову будівлю літ.А, площею 13,4 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2750596212060) із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2750596212060. Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦК України виключно власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створеннямайна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України). Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливістьзастосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації(узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанови Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 (пункти6.29-6.33) та від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц (пункти 53-56)). Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94). За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України\~власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується ірозпоряджається своїм майном на власний розсуд. \~ \~ \~ \~ Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправнопозбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (статті 321 ЦКУкраїни). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 Земельного кодексу України). Вказане підтверджується постановою Верховного Суду від 20.07.2021 усправі № 914/2200/20, в якій зазначено, що на підставі положень частин другої та третьої статті 152 ЗК України, за якими власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення права, статті 212 ЗК України, якою передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, визнавши доведеними позивачем та не спростованими відповідачем обставини наявності у позивача права комунальної власності на спірну земельну ділянку, самовільне зайняття відповідачем цієї земельної ділянки шляхом встановлення огорожі за відсутності будь-яких, в тому числі договірних, підстав для цього, Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позов про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу огорожі підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. За висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Водночас, з огляду на принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, а також фактичні обставини створення вказаних об`єктів нерухомості, правовий режим будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку. Аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №910/19726/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справ№680/214/16-ц. З огляду на викладене, вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю. Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.Таким чином, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.02.2020 у справі № 458/1046/15, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановов від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі№680/214/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно абозберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. З огляду на викладене, вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю. Власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.02.2020 у справі № 458/1046/15 (провадження № 61-976св18), висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц. Водночас встановлено, що спірний об`єкт самочинного будівництва, збудовано на земельній ділянці, комунальної власності, що не була відведена для цієї мети, а тому він є нествореним в розумінні ст. 331 ЦК України, що виключає можливість реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах від 29.03.2018 у справі №909/935/15, від 19.03.2018 у справі №2-4435/2008. Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу\~України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконногобкористування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Оскільки, відсутні докази наявності дозволу на будівництво, наявності проекту будівництва, введення цього об`єкта в експлуатацію, а також докази його будівництва на земельній ділянці, відведеній для цієї мети, що спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦКУкраїни. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 зазначено, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Криворізькою міською радою не заявлено вимогу про визнання за нею права власності на самочинно збудоване майно, тому належним способом захисту у даному випадку є знесення самочинно збудованого майна. Разом з тим, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі №442/302/17 зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна». У цьому аспекті Верховним Судом у постанові від 29.01.2020 № 822/2149/18 наголошено, що за змістом частини 7 статті 376 Цивільногокодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провестивідповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, у інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність відможливостей його перебудови. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомогобмайна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК України). Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому є виключеним з цивільного обороту як нерухома річ згідно з нормами ст. 178, 367 ЦК України (постанова Верховного Суду від 09.03.2023 у справі №127/28862/21), що є підставою для усунення перешкод, зобов`язання [PERSON] та [PERSON] повернути Криворізькій міській раді земельну ділянку площею 13,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення розміщених на вказаній земельній ділянці будівель. Суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що вона є неналежним відповідачем, оскільки не зверталася до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на нерухомемайно. Суд встановив, що спірне нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] про що містяться відповідні записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі №755/3782/17 виклав правовий висновок про те, що особа, що придбала об`єкт самочинного будівництва є належним відповідачем у справі про знесення такого об`єкта. Верховним Судом встановлено, що відповідач придбав об`єкт самочинного будівництва на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом, у зв`язку з чим до особи, що набула об`єкт самочинного будівництва, перейшли усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому останній власник є належним відповідачем за заявленими у цій справі вимогами. Також у спорі з подібними правовідносинами, постановою ВеликоїПалати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 позовом Львівської міської ради до ПП «Ярина Плюс» та фізичних осіб про знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомості скасування державної реєстрації права приватної власності ПП «Ярина Плюс» визнано належним відповідачем останнього власника майна. Таким чином, особа, за якою проведено державну реєстрацію права власності на самочинно збудоване майно, є належним відповідачем у справі про знесення самочинно збудованого майна. Суд ставиться критично та не приймає до уваги акт огляду земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] е від 08.11.2024 виконаний ФОП [PERSON] про відсутність будівлі на земельній ділянці за вказаною адресою, оскільки такий акт не містить графічних зображень земельної ділянки та суперечить встановленим обставинам справи. Крім цього, відповідачем [PERSON] не доведено яким чином нею або виконавцем акту ФОП [PERSON] ідентифіковано земельну ділянку, на якій знаходиться спірне нерухоме майно. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 131? Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурорздійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересівне здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, органмісцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Аналіз положень ст. 56 ЦПК України у взаємозв'язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний субєкт владних повноважень не здійснює захисту або\~здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого субєкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове зясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесеновідповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права власності держави на спірну земельну ділянку свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхомзвернення до суду з відповідним позовом. Окремо слід вказати, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 08.02.2019 (справа№ 915/20/18) дійшов однозначного висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування, а, отже, і інших органів державної влади. При цьому, відповідно до п.п. 5.6 постанови від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно на підставі документів, що можуть містити неправдиві відомості, є незаконною.Заволодіння громадянами та юридичними особами землями комунальної власності всупереч вимогам Земельного кодексу України (виділення земельноїділянки під самочинно збудоване майно) є незаконним. Перебування земельної ділянки у користуванні під розміщення самочинно збудованого майна порушує право територіальної громади на користування земельною ділянкою комунальної власності та порушує інтереси держави. Судом встановлено, що Криворізька міська рада, як уповноважений орган, самостійно до суду із даним позовом не звернулася, а тому прокурор набув право на представництво інтересів держави в особі Криворізької міської ради шляхом звернення із відповідною позовною заявою до суду. Прокуратурою за подачу позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 7267,2 грн. та за подачу заяви про забезпечення позову 1211,2 грн. Всього 8478,4 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Таким чином, розмір судового збору, що підлягає стягненню з кожного з відповідачів складає 4239,2 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved