Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2, разом іменовані співвідповідачі), про стягнення боргу. Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням співвідповідачами укладеного з позивачем Договору позики від 01.02.2019, у формі розписки, у частині своєчасного повернення позики, з огляду на що, позивач просить суд стягнути з співвідповідачів 870 294,77 грн., з яких згідно розрахунків позивача 794 412,00 грн. основного боргу, які еквівалентні 20 000,00 доларам США станом на 13.05.2024, 45 414,31 грн. інфляційних втрат та 30 468,46 грн. 3% річних. Відповідач 1 заперечує проти позову виходячи з того, що позикові кошти не використовувались в інтересах сім`ї, остання не надавала згоду на отримання позики. Також, відповідач 1 звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат допускається лише на зобов`язання визначене в національній валюті. Відповідач 2 позов визнає, погоджується з обставиною наявності боргу та вказує, що позикові кошти отримані за час перебування співвідповідачів у шлюбі, кошти витрачались в інтересах сім`ї - придбання та ремонт квартири, що є їх спільною сумісною власністю. Ухвалою Суду від 28.05.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. Ухвалою Суду від 28.05.2024 вжито заходів забезпечення позову. 17.06.2024 до суду від відповідача 1 надійшов відзив, заява про виклик свідка та клопотання про призначення фізико-хімічної експертизи. 10.07.2024 до суду від відповідача 2 надійшов відзив. 10.07.2024 до суду від відповідача 1 надійшла відповідь на відзив відповідача 2, дослідивши який, суд залишає згаданий без розгляду, оскільки примірник документу не містить власноручного або електронного цифрового підпису особи, яка його подала. У підготовчому засіданні 04.10.2024 взяли участь представники сторін. Представник відповідача 1 підтримав заяву про виклик свідка, проти задоволення якої заперечили представники інших сторін. Розглянувши заяву про виклик свідка, суд залишив її без задоволення з причин необгрунтованості, оскільки відповідач 1 просить суд допитати, як свідків, позивача та відповідача 2. Представник відповідача 1 клопотання про призначення фізико-хімічної експертизи. Розглянувши клопотання про призначення фізико-хімічної експертизи, суд залишив його без задоволення з причин необгрунтованості, оскільки предметом доказування у справі є отримання / неотримання коштів та їх використання / невикористання в інтересах сім`ї. За наслідками підготовчого засідання 04.10.2024 судом закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 03.12.2024 суду було надано оригінал розписки. У судове засідання 05.06.2025 прибули представники сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача 2 визнав позов, представник відповідача 1 проти задоволення позовних вимог заперечив. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд встановив наступне. Співвідповідачі перебували у шлюбі з 25.06.2011 по 22.06.2023, який було розірвано Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.06.2023 у справі №758/5922/23 Судом встановлено, що 01.02.2019 між позивачем та відповідачем 2 було укладено Договір позики (надалі за текстом - Договір) у формі розписки відповідно до якої відповідач 2 одержав в борг від позивача грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) американських доларів для сімейних потреб - купівлі та ремонту квартири та зобов`язується повертати грошові кошти своєчасно рівними частинами в сумі 5 000 (п`ять тисяч) американських доларів до кінця кожного року - 31 грудня, граничний термін повернення всієї суми 20 000 (двадцять тисяч) американських доларів до 01 лютого 2023 року. Позикодавець надав позичальнику кошти у розмірі 20 000,00 доларів США, що підтверджується змістом Договору та сторонами не заперечується. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Так, суд зазначає, що Договір містить умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до умов Договору строк повернення позики є таким, що настав. Відповідач 1 заперечує проти позову виходячи з того, що позикові кошти не використовувались в інтересах сім`ї, а остання не надавала згоду на отримання позики. Також, відповідач 1 звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат допускається лише на зобов`язання визначене в національній валюті. Відповідач 2 позов визнає, погоджується з обставиною наявності боргу та вказує, що позикові кошти отримані за час перебування співвідповідачів у шлюбі, кошти витрачались в інтересах сім`ї - придбання та ремонт квартири та є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власниками об`єкту нерухомого майна за адресою [ADDRESS] (надалі за текстом - квартира) є співвідповідачі рівних частках по кожен. Дата державної реєстрації - 02.10.2019. Відповідно до Інформації про зареєстрованих осіб, станом на 28.05.2024 року у квартирі зареєстровані співвідповідачі. Так, 14.02.2018 між співвідповідачами (довірителями) та ТОВ «ФК «ПрімІнвест» (управитель) уклали Договір про участь у фонді фінансування будівництва ФФБ №38, за змістом якого довіритель передає у довірчу власність кошти з метою отримання об`єкта інвестування (квартири), а управитель приймає кошти у управління та перераховує частину коштів для спорудження об`єкту будівництва (квартири). Згідно Довідки про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування від 06.09.2019 №885 довіритель повність сплатив у повному обсязі за об`єкт інвестування суму 1 779 292,70 грн. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України). Так, матеріалами справи підтверджується, що співвідповідачі за час шлюбу, після укладення Договору набули право власності на квартиру 02.10.2019 вартістю 1 779 292,70 грн. Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази сплати 1 779 292,70 грн. будь-ким з подружжя в тій чи іншій частині. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Правовий аналіз змісту частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід, зокрема спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у Постановах від 28.08.2019 року у справі № 638/20603/16 та від 08.04.2020 року у справі № 361/7130/15-ц. Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази права власності співвідповідачів на квартиру, наявне оголошення про продаж квартири, а також відсутність доказів оплати вартості квартири будь-ким з подружжя, суд доходить до висновку, що позикові кошти були витрачені в інтересах сім`ї - будівництво та ремонт квартири, як зазначено в розписці. Отже, враховуючи зміст Договору та беручи до уваги вищевстановлені обставини, суд приходить до висновку, що позика була використана з метою вказаній у розписці - для сімейних потреб - купівлі та ремонту квартири. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Так, враховуючи наявні в матеріалах докази та пояснення сторін, доходить до висновку, що відповідачем 1 не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу - позикові кошти. Доказів припинення шлюбних відносини між співвідповідачами до укладення Договору сторонами не надано. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Суд зазначає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст. 543 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, співвідповідачі взяті на себе зобов`язання по погашенню позики в передбачені строки не виконали, а відтак, заборгованість із позики співвідповідачів перед позивачем становить 20 000,00 доларів США. Позивачем у позові вказано, що еквівалент 20 000,00 доларів США станом на 13.05.2024 становить 794 412,00 грн. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами. Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти, як валюти зобов`язання, є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17). У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні (Постанова ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц). Суд зазначає, що зобов`язання у Договорі визначено, як обов`язок повернути борг у іноземній валюті - доларах США, а належним виконанням зобов`язання є повернення суми боргу у доларах США. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК України). Проте позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з співвідповідачів 870 294,77 грн. При цьому, згідно розрахунків позивача сума складається, зокрема, з гривневого еквіваленту 20 000,00 доларів США станом на 13.05.2024, що становить 794 412,00 грн. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч.2 ст. 264 ЦПК України). Заява про збільшення позовних вимог чи зміну предмета спору від позивача до суду не надходила. Враховуючи вищезазначене, а також те що станом на дату ухвалення рішення обов`язок по поверненню кредитних коштів у заявленому розмірі настав, заборгованість співвідповідачів з позики в розмірі 20 000,00 доларів США належним чином доведена, та співвідповідачами не спростована, а відповідачем 2 визнається, а тому вимоги позивача в стягнення коштів з співвідповідачів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у сумі визначеній позивачем у позовній заяві - станом на 13.05.2024, що становить 794 412,00 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з співвідповідачів 45 414,31 грн. інфляційних втрат та 30 468,46 грн. 3% річних. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд зазначає, що окільки прострочене зобов`язання визначене у розмірі 20 000,00 доларів США, вказане передбачає і нарахування 3 % річних саме з 20 000,00 доларів США. Позивач здійснює нарахування 3% річних за період з 02.02.2023 по 13.05.2024. Таким чином, обґрунтованим розрахунком 3% річних є період з 02.02.2023 (перший день прострочення) по 13.05.2024 (як визначено у позовній заяві позивачем) на суму 20000,00 дол. США. Суд здійснивши власний розрахунок 3% річних зазначає, що сума становить 767,07 дол. США 3% річних, що у гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення становить 31820,29 грн (767,07 дол. США х 41,48 грн - курс валют станом на 05.06.2025). Втім, позивач, просить суд стягнути 30 468,46 грн. 3% річних, а тому, зважаючи на межі розгляду, суд присуджує до стягнення саме 30 468,46 грн. 3% річних. Щодо вимоги про стягнення 45 414,31 грн інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, відтак норма ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, інфляційні нарахування, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не стягуються. У такому випадку втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц. З огляду на наведене, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 45 414,31 грн, а відтак, відмовляє у стягненні інфляційних втрат повністю. Відтак, виходячи з вказаного вище, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову та присуджує до стягнення 824 880,46 грн. (794 412,00 грн. основного боргу + 30 468,46 грн. 3% річних). При цьому, суд зазначає, що оскільки у судовому рішенні вирішено стягнути суму коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні, позивачу (стягувачу) має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті - 20 000,00 доларів США, а не її еквівалент у гривні, що визначено у розмірі 794 412,00 грн. Відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Outcome: approved