Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати заповіт [PERSON] , [INFO] , складений 18.03.2015 року та посвідчений Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 3-392, недійсним. Позивач в обґрунтування вимоги за позовом вказав, що він є племінником померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . 04.09.2010 року вони разом з тіткою придбали по частині квартири [ADDRESS] . Позивач, його родина і тітка проживали разом і були пов`язані спільним побутом. Інших родичів у [PERSON] не було. 18.03.2015 року [PERSON] склала заповіт на зовсім чужу їй людину [PERSON] . Позивач вважає, що заповіт не відповідав волі спадкодавця і був складений нею у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки перебувала у хворобливому стані, мала проблеми з пам`яттю та психікою, які почались після трагічної смерті доньки позивача [PERSON] [INFO] . Ухвалою суду від 20 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 16.04.2024 року представником відповідача адвокатом Равницькою Л.С. подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність жодного належного доказу на підтвердження позовних вимог. Дії державного нотаріуса Козелько Т.М. при оформленні спадщини за заповітом повністю відповідали вимогам закону. 30.04.2024 року третьою особою державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Тетяною Михайлівною подано заперечення, в яких вона зазначила, що при посвідченні заповіту від [PERSON] у нотаріуса не виявлені сумніви щодо її дієздатності, вона відповідала на запитання, чітко висловлювала свої думки та побажання на випадок своєї смерті. При посвідченні нотаріусом заповіту 18.03.2015 року заповідачу були роз`яснені ст.ст.207, 1235, 1241, 1248, 1253, 1254, 1307 ЦК України, в усній бесіді було встановлено, що вона розуміє значення своїх дій, перебуває при здоровому розумі, ясній пам`яті та діє без будь-якого примушування. 01.05.2024 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому він вважає, що маються всі підстави для відхилення доводів відповідача, вказаних у відзиві. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 06.11.2024 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження по справі було зупинено. Ухвалою суду від 03 лютого 2025 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 19.03.2025 року підготовче засідання по справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. Представник позивача адвокат Дворницький В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала. Представник відповідача адвокат Равницька Л.С. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. Третя особа - державний нотаріус Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Тетяна Михайлівна в судове засідання не з`явилась, в письмових запереченнях просила розглядати справу у її відсутність, покладалась на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їх правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 20 вересня 2023 року Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі [PERSON] являється рідним племінником померлої [INFO] [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належала покійній на підставі Договору купівлі-продажу від 04 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. за реєстровим номером 4386 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №4100691. На випадок своєї смерті [PERSON] 18.03.2015 року склала заповіт, посвідчений Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-392, відповідно до якого все своє майно заповіла [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] 19 вересня 2023 року Четвертою Харківською міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №751/2023, в якій станом на 08.02.2024 року наявні наступні дані: 27.09.2023 року була надіслана заява [PERSON] на прийняття спадщини; 10.10.2023 року була подана заява [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом від 18.03.2015 року, посвідченим Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-392, який є останнім та не скасований. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено, визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] . З висновків Індустріального відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківській області від 21.06.2016 року, 28.09.2016 року, 15.11.2016 року, 31.12.2016 року, 01.03.2017 року вбачається, що [PERSON] зверталась із заявами, в яких просила вжити заходи до її невістки [PERSON] , з якою за місцем їх спільного мешкання на побутовому ґрунті виникають сварки. Згідно висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи №305п/п від 08.07.2019 року на підставі заяви [PERSON] проведено її судово-медичне дослідження. За обставинами справи зі слів освідчуваної відомо, що « [INFO] в 19 часов по месту жительства гр-ка [PERSON] чем-то острым ударила по правой руке.» За висновками у [PERSON] мається різана рана на правій руці, яка виникла від ріжучої дії гострого предмету та могла бути отримана в термін, вказаний освідчуваною. Згідно висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи №65-с/20п/п від 18.02.2020 року на підставі заяви [PERSON] проведено її судово-медичне дослідження. За обставинами справи зі слів освідчуваної відомо, що « [INFO] в 19 часов по месту жительства племянник [PERSON] нанес удар ногой в область туловища, упала на пол.» За висновками у [PERSON] мають місце такі тілесні ушкодження: синці на лівій руці, тулубі. Згідно повідомлення КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф.О.І.Мещанінова» №24/61 від 11.08.2023 року, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом ішемічний інсульт в лівій півкулі головного мозку з 20.07.2023 року по теперішній час. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача як племінника померлої [PERSON] , з яким вона деякий час жила у спільно придбаній квартирі. [PERSON] скаржилась, що у квартирі племінник та його дружина її ображали, не давали готувати, ходити до ванної. [PERSON] зверталась із заявами до поліції та суду. До останніх днів померла була при своїй пам`яті і могла знаходитись вдома у відповідача [PERSON] по три-чотири дні, бо та їй допомагала та доглядала. Психічних захворювань [PERSON] не виявляла, була здорова людина, давно ходила до церкви. Після смерті онуки [PERSON] психічний стан [PERSON] залишався незмінним. Заповіт вона склала на [PERSON] тому, що племінник її ображав. Про заповіт на ім`я [PERSON] вона казала, бо та піклувалась про неї і допомагала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що померлу [PERSON] знала більше 20 років, вона товаришувала з її свекрухою [PERSON] . [PERSON] продала дім та купила квартиру, але відносини по користуванню квартирою погіршились. Вона часто скаржилась на те, що позивач з дружиною її ображали, били. Саме [PERSON] писала скарги від її імені. Померла була адекватною, психічних захворювань не виявляла. Про заповіт на [PERSON] свідок знала, складений він був в 2015 році, а захворіла [PERSON] в 2022-2023 роках. У неї був інсульт, вони з [PERSON] її доглядали. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] та власноручно нею підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Згідно з положеннями статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Крім того, згідно з положеннями статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту. Так, згідно ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Ухвалою суду від 06.11.2024 року у даній справі за клопотанням представника позивача [PERSON] адвоката Дворницького В.В. було призначено посмертну судово-психіатрічну експертизу. Експертизу доручено провести експертам Харківській філії судово- психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» - Харківська філія СПЕ ДУ «ІПСПЕМН МОЗ України». Відповідно до листа Харківській філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» №44 від 23.01.2025 року, матеріали справи було повернуто до суду без виконання ухвали про призначення експертизи у зв`язку із ненаданням необхідної документації для проведення експертизи, а саме копії юридичного документу, що оскаржується заповіту від 18.03.2015 року. Будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити обставини викладені позивачем у поданій позовній заяві, позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Враховуючи наведене вище, що позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, не доведено аргументи недійсності правочину, а відтак, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed