Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що земельна ділянка [ADDRESS] , перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Чернівці, на території даної ділянки знаходиться самовільно споруджений гараж, який порушує інтереси територіальної громади. Згідно топографічної зйомки М1:2000 відстань від гаража на земельній ділянці № [NUMBER] [ADDRESS] , до житлових будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] складає 9,8 м., що не відповідає вимогам п. 10.8.8 табл. 10.6 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.04.2023 року затверджено мирову угоду, якою визнано за [PERSON] право власності на гараж літ. «А» загальною площею 19.40 кв. м., що розташований за адресою [ADDRESS] . Однак постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 травня 2024 року вищевказану ухвалу скасовано. Згідно з інформаційної довідки від 11.03.2024 року № 369317862 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, гараж літ. «А» , який розташований за адресою [ADDRESS] , зареєстровано право власності за [PERSON] , на підставі мирової угоди від 24.04.2023 року, ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.04.2023 року, договору дарування № 1942 від 28.06.2023 року та договору дарування № 1943 від 28.06.2023 року. Тобто, позивач вказує, що державним реєстратором Костиник В. В. здійснено 23.05.2023 року №50407719 реєстрацію права власності на гараж за [PERSON] без дозвільних документів, оскільки не видавався проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки вказаного гаражу, крім того реєстрації права власності на гараж здійснювалась на земельній ділянці без жодного дозвільного документу та рішення уповноважених органів. У подальшому було укладено договір дарування № 1942 від 28.06.2023 року та договір дарування № 1943 від 28.06.2023 року між [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що оскільки даний гараж було збудовано на земельній ділянці без жодного дозвільного документа та рішення уповноважених органів, зокрема без згоди її власника територіальної громади міста Чернівці, відповідачі свідомо вчинили протиправні дії, будучи обізнаними, що реєстрація права власності на гараж здійснена без дозвільних документів, у подальшому ними укладено договори дарування, за яким [PERSON] передала гараж у власність [PERSON] , то вищезгадані договори мають бути визнані недійсними, а власнику майна, в особі територіальної громади міста Чернівці, усунуто перешкоди у користування та розпорядженні самовільно зайнятою земельною ділянкою шляхом демонтування гаражу та відновити стан земельної ділянки. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 13.12.2024 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримує повною мірою, просить їх задовольнити. Від представника відповідачки [PERSON] до початку розгляду справи по суті надійшла заява про проведення розгляду справи без їх участі, жодних пояснень та додаткових доказів надати не можуть. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відзиву не подав. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~судове засідання проводилося без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно ч. 1 ст.\~3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~11\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 22.12.1998 року № 629/18 [PERSON] дозволено встановити тимчасовий збірно-розбірний металевий гараж для зберігання автомобіля ЗАЗ-968М, за адресою [ADDRESS] , на території Чернівецького обласного шкір вендиспансеру згідно з викопіровкою з генплану. Згідно довідки від 03.04.2023 року № 523 [PERSON] побудував гараж літ. «А» на земельній ділянці розміщеній у дворі житлового будинку [ADDRESS] . Також суду наданий технічний паспорт даної допоміжної будівлі, з якого відстань від гаража на земельній ділянці [ADDRESS] , до житлових будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] складає 9,8 м., що не відповідає вимогам п. 10.8.8 табл. 10.6 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.04.2023 року затверджено мирову угоду, якою визнано за [PERSON] право власності на гараж літ. «А» загальною площею 19.40 кв. м., що розташований за адресою [ADDRESS] . У подальшому між [PERSON] та [PERSON] укладено договори дарування № 1942 від 28.06.2023 року та № 1943 від 28.06.2023 року, яким [PERSON] передала гараж у власність [PERSON] 28.06.2023 року здійснено державну реєстрацію гаражу літ. «А», який знаходиться за адресою [ADDRESS] , на підставі мирової угоди від 24.04.2023 року, ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.04.2023 року та договору дарування № 1942, власником якого в частині на праві власності став [PERSON] 28.06.2023 року здійснено державну реєстрацію гаражу літ. «А», який знаходиться за адресою [ADDRESS] , на підставі мирової угоди від 24.04.2023 року, ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.04.2023 року та договору дарування № 1943, власником якого в частині на праві власності став [PERSON] . Постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 травня 2024 року ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.04.2023 року скасовано, а тому сама мирова угода втратила свою юридичну чинність. Отже, правові наслідки, які випливали з її укладення та затвердження, припиняються, і сторони повертаються до правового становища, що існувало до укладення угоди. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» №\~9\~від 06.11.2009\~року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Оскільки підстава для укладення договорів дарування була скасована, тобто мирова угода, волевиявлення сторін щодо дарування було сформоване під впливом помилки щодо правових наслідків, а самі правочини не можуть призвести до реального настання обумовлених ними наслідків. Відповідно до статті 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину вимог статті 203 цього Кодексу є підставою для визнання такого правочину недійсним. У зв`язку з цим, укладені договори дарування є недійсними. Наслідком недійсності правочину, згідно зі статтею 216 ЦК України, є обов`язок кожної зі сторін повернути другій стороні все одержане за таким правочином Згідно\~ст.16ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.1\~ст.376ЦКУкраїни самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті376ЦКУкраїни\~ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті376ЦКУкраїни, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Європейській суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Зазначене також роз`яснено судам у пункті 22 постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376ЦКУкраїни (про правовий режим самочинного будівництва)» Отже, знесення (демонтування) самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Сам по собі факт здійснення самочинного будівництва не є самостійною підставою для задоволення вимог про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання положень частини сьомої статті 376 ЦК України\~(постанова ВС/КЦС за №204/8412/23 від 18.06.2024). У частині третій статті 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. А тому, зважаючи на вищевикладене, позовна вимога позивача про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтування гаражу також підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позовні вимоги позивача задоволенні у розмірі 100%. Отже, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір, що сплачений при поданні позовної заяви у розмірі 6056 грн. 00 коп.

Outcome: approved