Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даною заявою у якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] на тимчасово окупованій території - в м. домодєдово московської області, російської федерації. Заява мотивована тим, що чоловік завника, [PERSON] , помер [INFO] на території російської федерації московської області м. домодєдово, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Донецьким міським відділом запису актів цивільного стану Управління РАГС донецької народної республіки від 11 березня 2025 року. Наразі, ця територія не є підконтрольною Україні, а тому вище вказане свідоцтво не є чинним. Родинний зв`язок між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Після смерті чоловіка заявнику необхідно отримати свідоцтво про його смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану для оформлення спадщини, але зробити цього заявник не може, оскільки свідоцтво видавалося на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована нормами Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Судове засідання неодноразово відкладалося через неявку заявника у цій справі. За відсутності системного небажання бути присутньою у судовому засідання чи викласти свою позицію письмово щодо участі в судовому засіданні, суд убачає за можливе розглянути дану справу за відсутності заявника, тим більше, враховуючи обмежені строки на розгляд справ даної категорії. Заінтересована особа в судове засідання представника не направила. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як врегульовано п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частинами 1, 2 ст.315 ЦПК України визначено перелік фактів, які можуть бути встановлені судом. Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як передбачено ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Ст.1,3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація російською федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для російської федерації жодних територіальних прав. Дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія тимчасово окупованих російською редерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих російською федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України; 4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому дія воєнного стану неодноразово продовжувалася. Судом встановлено, що заявник у цій справі та [PERSON] , у відповідності до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого Палацом урочистих подій м. Донецька 02.06.1978 року, є чоловіком та дружиною. Згідно паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого Куйбишевським РВДМУ УМВС України в Донецькій області 27.03.2011 року, [PERSON] народився [INFO] у с. Комар, Великоновосілківського району Донецької області. Був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до Довідки про смерть № С-02008, яка видана 11.03.2025 року Донецькім міським відділом записів актів цивільного стану управління РАЦС донецької народної республіки [PERSON] , який має громадянство російської федерації, помер [INFO] у російській федерації. Місце смерті: московська область, м. домодедово (довідка складена російською мовою). Згідно медичного свідоцтва про смерть серії 46 № 200314662 від 10.03.2025 року [PERSON] , який є громадянином російської федерації згідно паспорта громадянина російської федерації серії [NUMBER] , який виданий гу мвд росії по ростовській області 31.08.2022 року, помер [INFO] у російській федерації, м. домодедово, московська область, по [ADDRESS] . Одночасно зазначено, що у шлюбі не перебував (свідоцтво складено російською мовою). До справи надано копію свідоцтва про смерть (засвідчену підписом заявника), видану Донецьким міським відділом РАЦС днр, згідно якого [PERSON] , який є громадянином російської федерації помер [INFO] у російській федерації. Місце смерті: московська область, м. домодедово (свідоцтво складено російською мовою). Ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17 викладено правову позицію, згідно із якою документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Проте, суд враховує, що в даному випадку не йдеться про встановлення факту смерті фізичної особи на тимчасово окупованій території України. Відповідно, положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» застосуванню під час розгляду даної справи не підлягають. За матеріалами справи [PERSON] , який є громадянином російської федерації помер [INFO] у російській федерації. Місце смерті: московська область, м. домодедово, яка, станом на [INFO] , на жаль, не є тимчасово окупованою територією. Згідно до положень ч.2 ст.49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус". Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.1 ст.18 вказаного закону про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво. За положеннями ч.1,6 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398-VI від 01.07.2010, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, державну реєстрацію актів цивільного стану громадян України, які проживають або тимчасово перебувають за кордоном, проводять дипломатичні представництва та консульські установи України. Підставою для проведення державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Оцінюючи досліджені докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Слід зауважити, що відповідно до ст.13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 р., укладеної між державами членами СНД, зокрема, Україною і РФ, та ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 р., було передбачено, - документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Проте, 1 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року. Так, 22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності. Він передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з РФ та РБ (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2). Так, до документів, виданих на території рф, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України. Однак, п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 р. №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. У контексті цієї справи слід зазначити, що росія є визнаною міжнародним співтовариством країною, є повноправним членом міжнародного права. Тобто, й на даний час документи рф мають прийматись на території України без спеціального посвідчення. За вимогами ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Аналіз ст. 317 ЦПК України надає можливість суду прийти до висновку, що заява в порядку окремого провадження може бути розглянута судом тільки у разі, коли смерть настала на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Враховуючи зазначені обставини, звернення заявника до суду із заявою про встановлення факту смерті у даному випадку не відповідає положенням законодавства України, а тому у задоволенні заяви необхідно відмовити, адже цивільним процесуальним законодавством не передбачено можливості встановлення факту смерті особи на території іноземної держави. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слід мати на увазі, що встановлення факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті. У цій справі суд також бере до уваги те, що як зазначено у ст. 293 ЦПК, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Звертаючись до суду, заявник не надала доказів про те, для чого їй необхідно встановити такий факт, лише загально зазначивши, що це їй необхідно для отримання спадщини. При цьому, жодних відповідей чи відмов від нотаріальних органів чи органів ДРАЦ до справи не долучено. Суд бере також до уваги те, що [PERSON] вже довгий час є громадянином рф, будучи громадянином рф про себе зазначив, що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі. Вказане може свідчити про те, що він вже міг розірвати шлюб на території росії за законодавством росії. Не виключається факт наявності на території рф спадкоємців [PERSON] . Однак, цим припущенням суд оцінку не надає, оскільки самостійно позбавлений це перевірити. Не може не звернути увагу у цій справі суд й на те, що, ураховуючи обставини цієї конкретної справи, є певні побоювання, що із заявою до суду дійсно звернулася сама [PERSON] , оскільки справа надійшла на адресу суду поштою. Місцем проживання зазначено м. Донецьк, хоча кореспонденції була відправлена з м. Борзна. Будь-які залишені заявником засоби комунікації не працюють, телефон є виключеним. Усі заяви, які надійшли на адресу суду, від начебто від [PERSON] , та які начебто підписані самою [PERSON] , надійшли з електронної адреси адвоката, який не є учасником цієї справи, будь-яких доказів на представництво інтересів [PERSON] суду не надано. Усі заяви, що надійшли до суду від [PERSON] та які надійшли з електронної адреси адвоката, не підписані КЕП, що позбавляє суд перевірити, чи дійсно сама [PERSON] зверталася із такими заявами до суду. Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг», ЗУ «Про електронний цифровий підпис» та ЗУ «Про електронні довірчі послуги». Стаття 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачає, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ст.6 цього ж закону створення електронного документу завершується накладанням електронного підпису. Електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу (приєднані файли), скріпленого електронним цифровим підписом. Документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису (ЕЦП) не належать до офіційних. У цій справі також суд враховує таке. За змістом ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Аналогічне положення передбачено щодо таких стратегічно важливих об`єктів, як надра, атмосферне повітря, води та ін. Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Іноземці (особи без громадянства) підпадають під дію національного права, що регулює правовідносини з приводу набуття права власності, з окремими винятками (ст. 374 ЦК України). Зокрема, це обмеження права іноземців на отримання у власність земель сільськогосподарського призначення, передбачені ст.ст. 22, 81 ЗК України. Землі сільськогосподарського призначення, до яких належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги), не можуть передаватися у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно з ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Дана норма також кореспондується з ч. 1 ст. 145 ЗК України, відповідно до якої, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Разом з тим, невиконання іноземними особами та особами без громадянства вказаного обов`язку у відповідності до п. «д» ч. 1 ст. 143, ч. 2 ст. 145 ЗК України є підставою для примусового припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку й така земельна ділянка примусовому відчуженню за рішенням суду. У цій справі судом встановлено, що [PERSON] , є громадянином російської федерації згідно паспорта громадянина російської федерації серії [NUMBER] , який виданий гу мвд росії по ростовській області 31.08.2022 року. У разі наявності земель сільськогосподарського призначення на території України, [PERSON] , як громадянин рф, мав відчужити такі ділянки. Однак, суд позбавлений можливості перевірити такі факти самостійно, а тому, враховуючи що зі змісту заяви убачається, що ставиться питання про спадщину, яка в тому числі, може мати у своєму об`ємі відповідні землі, уважаю, що така інформація підлягає додатковому з`ясуванню, для чого копію даної ухвали слід направити до Ніжинської окружної прокуратури.

Outcome: dismissed