Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» (надалі також «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просило стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за Договором про надання банківських послуг «Monobank» від 11.05.2020 року у розмірі 98 751,25 грн. станом на 09.10.2024 року, в тому числі: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 98 751,25 грн. Позовні вимоги мотивувало тим, що банк запустив новий проект monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю цього проекту є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно, без відділень. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та РНОКПП в мобільний додаток, а видача платіжної картки після верифікації фізичної особи здійснюється або у точці видачі, або спеціалістом банку, що виїжджає за адресою, зазначеною клієнтом. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Умови обслуговування рахунків фізичної особи в акціонерному товаристві «Універсал Банк» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms. Вказує, що 11.05.2020 рок [PERSON] звернулась до банку з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписала анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, своїм підписом повністю та безумовно прийняла пропозицію банку та погодилась з тим, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. На підставі укладеного договору отримала кредит в розмірі 65000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка [NUMBER] . Зазначає, що АТ «Універсал Банк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак Відповідач всупереч чинному законодавству та умовам договору належним чином покладені на неї обов`язки перед банком не виконала, порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, яка складає 98751,25 грн., з яких: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 98751,25 грн. У додаткових письмових поясненнях від 23.05.2025 року представник Позивача зазначив про те, що зняттю кредитних коштів сторонніми особами сприяли дії саме [PERSON] , яка, продаючи товар на ОЛХ, за надісланим їй продавцем товару посиланням ввеле всі дані своєї карти. Після цього зателефонували ніби-то зі служби підтримки Монобанк і Відповідач під піддиктовку переводила свої витрати у розстрочки та після цього передала ОТП пароль і дані для входу у мобільний за стосунок. Шахраї увійшли до додатку та здійснили перекази. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачем [PERSON] , на адресу суду подано відзив на позов, у якому вона проти позовних вимог заперечила, та просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, у відзиві на позов Відповідач посилається на те, що 19.04.2021 року\~ IP-адреса входу до мобільного додатку «Моно банк» по карті № 4441114427467673 та виписки від 18.04.2021-20.04.2021р по рахунку відкритому на ім`я Відповідача картка № [NUMBER] (надано Банком за наслідком виконання ухвали слідчого судді від 28.04.2021 про доступ до речей та документів) вона не здійснювала входу до мобільного додатку «Моно банк» у час здійснення операцій. З свого мобільного телефону Відповідач здійснювала вхід у додаток 19.04.2021 року востаннє в 12:00:00 год. (IP-адреса її мобільного телефону [NUMBER] ) та вже після спілкування з представниками Банку Позивача за наслідком її дзвінка на гарячу лінію Банку про підозрілі операції з її рахунком в 16:38:43год. Зазначає, що IP-адреса пристрою, з якого було здійснено вхід до мобільного додатку «Моно банк» по карті [PERSON] [NUMBER] зареєстрована та знаходиться у Київській області. Крім того, здійснювався вхід на карту Відповідача з іншого пристрою з IP-адресою з росії. Наголошує, що в 2021 році Відповідач постійно перебувала у місті Івано-Франківську та не передавала своїх даних для входу в мобільний додаток «Моно банк» іншим користувачам. Саме Банк, на думку Відповідача, не забезпечив дотримання Умов та не здійснював належного обслуговування клієнта, здійснення розрахунків та операцій по такому; маючи контроль над геопозиціонуванням телефону та здійснюючи такий контроль (оскільки саме Банк надав відповідь про ІР адреси входу до мобільного додатку по карті Відповідача 19.04.2021 року не заблокував операції які здійснювалися в один день як з Івано-Франківська, Києва і росії, не надіслав [PERSON] . ОТР чи ПІН коду для підтвердження таких операцій. Як зазначено представником Відповідача, грошові кошти, які Позивач намагається стягнути з Відповідача, згідно заявленого позову, однак не обґрунтованого належними та допустимими доказами позову відповідачка ніколи не отримувала а такі були викрадені в наслідок шахрайських дій з банківської карти відповідачки 19.04.2021 року невідомими третіми особами про що зареєстровано відповідне кримінальне провадження №12021096010000173 від 20.04.2021р. Представник Відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив в задоволенні позову відмовити. Представники сторін також скористалися правом на подання відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив. Проаналізувавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Судом встановлено, що позивачем АТ «Універсал Банк» (далі Банк, АТ «Універсал Банк») було введено в дію новий проект monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Особливістю цього проекту є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно, без відділень. Умови обслуговування рахунків фізичної особи в акціонерному товаристві "Універсал Банк" опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms. 11 травня 2020 року між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, що свідчить про укладення між сторонами спору кредитного договору. Зі змісту анкети-заяви слідує, що позичальник просила відкрити поточний рахунок у гривні та встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку, відповідно до умов Договору, а також своїм підписом повністю та безумовно прийняла пропозицію Банку та погоджується з тим, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг та зобов`язався виконувати його умови. Також відповідач [PERSON] , підписуючи анкету-заяву, підтвердила свою згоду на використання особистого електронного ключа в якості власного підпису. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з метою підтвердження згоди споживача із умовами надання банківських послуг у момент реєстрації АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» генерує і відправляє на вказаний особою мобільний номер ОТР-пароль. Фактом підтвердження згоди є введення особою у мобільному додатку «monobank» ОТР паролю, який попередньо був надісланий Банком на зазначений номер. Таке підтвердження будо отримано введенням споживачем у мобільному додатку ОТР-паролю попередньо надісланого на зазначений нею мобільний номер. На підставі укладеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 65 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка і на умовах передбачених кредитним договором укладеним з Позивачем. Посилаючись на те, що позичальник [PERSON] умови укладеного з Позивачем кредитного договору належним чином не виконувала, грошові кошти для погашення заборгованості по тілу кредиту, відсотках, комісії, тобто щомісячних мінімальних платежах на рахунок банку своєчасно не сплачувала, тим самим,станом на 09.10.2024 року допустила заборгованість на загальну суму 98 751,25 грн., в тому числі: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 98 751,25 грн. У зв`язку з цим АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» звернулося до суду з даним цивільним позовом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.84 ЦПК України). Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами, передбаченими ст. ст.509,525,526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. ч. 1, 2ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1ст. 634 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Така правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України). Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи слідує, що Банком на підтвердження обґрунтування позову надано анкету-заяву, підписану Відповідачем, та розрахунок заборгованості за кредитним договором. Крім того, банк надав виписку по рахунку Відповідача, з якої вбачається, що Відповідач отримала кредитні кошти у формі встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, користувалась цими коштами, повертаючи їх банку. Зі змісту зазначеної виписки вбачається, що 19.04.2021 року о 15:06:58, 15:11:30, 15:12:05 було здійснено операції щодо перерахування кредитних коштів на банківські картки [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] в сумах 51 103,97 грн. (в тому числі 1 103,97 грн. комісії), 31 200,00 грн. (в тому числі 1 200,00 грн. комісії), 4 992,00 грн. (в тому числі 192,00 грн. комісії) відповідно. У поданому до суду відзиві на позов Відповідач покликалася на те, що вона вказаних сум коштів на вищевказані банківські картки не перераховувала, відповідні операції не ініціювала, натомість, банк, порушивши вимог чинного законодавства, безпідставно допустив заволодіння її коштами невстановленими особами шахрайським шляхом, що, на її думку, є підставою для відмови у позові. У відповіді на відзив на позов представник Позивача з цього приводу зазначив про те, що усі здійснені (підтверджені та ініційовані) банківські операції, вчинені по рахунку Відповідача з використанням Платіжної картки, з введенням відповідного ПІН-коду або з введенням коду, наданого Банком в рамках технології 3D-Secure, або операції, що здійснюються з використанням Платіжної картки без введення ПІН-коду, або з використанням реквізитів Платіжної картки, або з використанням аутентифікаційних даних, у тому числі в Мобільному додатку, визнаються підтвердженими Відповідачем та ініційованими ним власноручно. Крім того, в ході розгляду справи представник Позивача покликався на те, що зняттю кредитних коштів сторонніми особами сприяли дії саме [PERSON] , яка, продаючи товар на ОЛХ, за надісланим їй продавцем товару посиланням ввела всі дані своєї карти. Після цього зателефонували ніби-то зі служби підтримки Монобанк і Відповідач під піддиктовку переводила свої витрати у розстрочки та після цього передала ОТП пароль і дані для входу у мобільний за стосунок, що надало можливість шахраям увійти до додатку та здійснити перекази. З приводу цього Суд зауважує наступне. Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Відповідно до частин сьомої - дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження\~ № 61-30583св18), від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19 (провадження №61-1035св21) та інших. У відзиві на позов Відповідач посилається на те, що 19 квітня 2021 року з номеру [NUMBER] до неї зателефонував невідомий їй чоловік, який представився працівником служби безпеки банку «Monobank», та вказав, що по її рахунку здійснюються підозрілі операції, у зв`язку з чим вказав, що банк заморозив її рахунок та можливість здійснення банківських операцій. Після цього о 15:06 год. їй надійшло повідомлення з Банку про зняття кредитних коштів з її рахунку № [NUMBER] в сумі 50 000,00 грн. з комісією 1103,97 грн. та здійснення їх переказу на інший номер карти [NUMBER] ; в 15:11 год. знято кредитні кошти в сумі 30 000,00 грн. з комісією 1200,00 грн. на номер рахунку [NUMBER] , о 15:12 год. знято кредитні кошти в сумі 4800,00 грн. на номер карти [NUMBER] . У зв`язку з цим [PERSON] звернулась на гарячу лінію банку з метою блокування картки та відразу 19.04.2021 року звернулася в поліцію. Так, зі змісту Виписки по рахунку Відповідача вбачається, що 19.04.2021 року о 15:06:58, 15:11:30, 15:12:05 було здійснено операції щодо перерахування кредитних коштів на банківські картки [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] в сумах 51 103,97 грн. (в тому числі 1 103,97 грн. комісії), 31 200,00 грн. (в тому числі 1 200,00 грн. комісії), 4 992,00 грн. (в тому числі 192,00 грн. комісії) відповідно. Зі змісту наданого представником Відповідача скрін-шоту з мобільного додатку «Monobank» (а.с.86) вбачається, що після здійснення вказаних вище трьох операцій по переведенню кредитних коштів в сумах 51103,00 грн., 31200,00 грн., 4992,00 грн. на карткові рахунки,\~ картку [PERSON] * [NUMBER] було заблоковано. Так, судом встановлено, що за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення 19.04.2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером №12021096010000173 було внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 185 Кримінального кодексу України. Згідно фабули даного кримінального провадження «19.04.2021 невідома особа таємно викрала кредитні грошові кошти з карткового рахунку «Monobank» [NUMBER] , здійснивши перекази на три карткові рахунки, чим завдала майнової шкоди [PERSON] ». Зі змісту отриманих в рамках кримінального провадження №12021096010000173 в ході тимчасового доступу до речей та документів вбачається, що IP-адреса входу до мобільного додатку «Моно банк» по карті № 4441114427467673 та виписки від 18.04.2021-20.04.2021р по рахунку відкритому на ім`я [PERSON] картка № [NUMBER] [PERSON] не здійснювала входу до мобільного додатку «Моно банк» у час здійснення операцій. IP-адреса пристрою з якого було здійснено вхід до мобільного додатку «Моно банк» по карті 4441114427467673 зареєстрована та знаходиться у Київській області а також здійснювався вхід на карту з іншого пристрою з IP-адресою з росії. У відзиві на позов та в судових засіданнях представник Відповідачки наголошував, що [PERSON] в 2021 році постійно перебувала у місті Івано-Франківську та не передавала своїх даних для входу в мобільний додаток «Моно банк» іншим користувачам. Отже, Судом встановлено, що жодними доказами не підтверджується, що [PERSON] в період спірного списання грошових коштів реєструвалася у системі мобільного додатку\~ «Monobank» та використовувала його з метою перерахування коштів на відповідні карткові рахунки. Представником Позивача такої обставини не спростовано. Суд вважає безпідставними посилання представника Позивача у відзиві на позов на ту обставину, що усі здійснені (підтверджені та ініційовані) банківські операції, вчинені по рахунку Відповідача з використанням Платіжної картки, з введенням відповідного ПІН-коду або з введенням коду, наданого Банком в рамках технології 3D-Secure, або операції, що здійснюються з використанням Платіжної картки без введення ПІН-коду, або з використанням реквізитів Платіжної картки, або з використанням аутентифікаційних даних, у тому числі в Мобільному додатку, визнаються підтвердженими Відповідачем та ініційованими ним власноручно. Представником Позивача не доведено, що у спірних правовідносинах відповідні банківські операції, ініціювання яких Відповідач заперечує, вчинені по рахунку Відповідача з використанням Платіжної картки, з введенням саме нею відповідного ПІН-коду або з введенням коду, наданого Банком в рамках технології 3D-Secure, або операції, що здійснюються з використанням Платіжної картки без введення ПІН-коду, або з використанням реквізитів Платіжної картки, або з використанням аутентифікаційних даних, у тому числі в Мобільному додатку. Стосовно посилання представника Позивача в судовому засіданні на те, що саме [PERSON] розголосила дані своєї банківської картки іншим стороннім особам, Суд зауважує, що окрім тверджень самого представника, такі обставини не підтверджуються будь-якими іншими належними та допустимими доказами. Будь-яких службових чи інших розслідувань з даного приводу банком не проводилося, відповідні обставини належними документами не зафіксовано. Стосовно наданого представником Позивача аудіо диску, на якому зафіксовано розмову, за твердженнями представника Позивача, [PERSON] з працівником банку, Суд зауважує, що на вказаному аудіозаписі не зафіксовано тієї обставини, що [PERSON] своєю необережністю сприяла втраті даних своєї банківської картки, чи розголосила їх стороннім особам. На вказаному аудіо записі зафіксовано також розмову іншої особи (ймовірно доньки Відповідачки) з представником банку. Отже, вказаний аудіо запис Суд не може вважати належним доказом, який безспірно підтверджує обставину вини саме Відповідачки у доступі до її банківського рахунку «Монобанк»\~ сторонніх осіб. Саме банк, використовуючи такі передбачені Умовами та правилами обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів (Monobank|Universal Bank), що набули чинності з 06.05.2020р., як Верифікація з підтвердженням, Геопозиціонування телефону, OTP (one time password) (одноразовий цифровий пароль, що надається Банком на персональний номер мобільного телефону фізичної особи (шляхом направлення SMS-повідомлення) з метою ідентифікації такої особи та підтвердження отриманого від неї розпорядження, погодження, повідомлення тощо),\~ ПІН-код (цифровий код для ідентифікації клієнта при проведенні операцій з використанням електронного обладнання) зобов`язаний був не допустити переказу коштів з картки [PERSON] , які, Суд особливо наголошує, здійснювалися, зокрема, з території рф. Суд також звертає увагу на те, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Суд вказав, що наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН- коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Отже, стороною Позивача в даній справі не доведено обставин, які безспірно доводять, що Відповідач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Суд наголошує, що згідно вимог чинного законодавства при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу. Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22. У постанові Верховного Суду від 14.09.2021 у справі № 910/14452/20 сформовано висновок щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування; відзначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. За таких обставин, Суд приходить до висновку про те, що в даній цивільній справі Позивачем не доведено за допомогою належних засобів доказування того факту, що Відповідачем [PERSON] використано кредитні кошти в загальній сумі 84 800,00 грн. (сума без урахуванням комісії банку, яка знімалася при перерахунку вказаних коштів на карткові рахунки). Відтак, нарахування овердрафту банком за використання такої суми також є безпідставним. У зв`язку з цим Суд не вбачає підстав для стягнення з Відповідача заборгованості у розмірі 98 701,25 грн. (сума, яку уточнено у відповіді на відзив на позов). Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed