Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

покликаючись на отримання відповідачем в незаконний спосіб персональних даних засудженого, позивач просить - визнати дії відповідача неправомірними; - зобов`язати Пенсійний фонд України припинити перерахунок пенсії засудженого [PERSON] в ДУ ГВК №96; - зобов`язати відповідача надати позивачу належним чином завірену в ДУ ГВК №96 довіреність для здійснення від імені засудженого [PERSON] правочину: для перерахунку пенсії [PERSON] . Пенсійним фондом України на його картку в АТ "Приватбанк"; - стягнути з відповідача понесені судові витрати. 01 травня 2025 року представник відповідача [PERSON] подав відзив, у якому просить відмовити у позові у зв`язку з необгрунтованістю та безпідставністю. Зазначає, що отримання пенсії пенсіонером, який відбуває покарання, має особливості, оскільки перерахунок пенсії здійснюється не лише на рахунки пенсіонера, а на рахунки установи, де він відбуває покарання. Також вказує, що засуджений повідомив представника адміністрації, що він отримує пенсію та надав згоду на збір та обробку персональних даних, крім того в матеріалах особової справи засудженого [PERSON] міститься копія його паспорта. Звертає увагу суду, що довіреність це одностороння угода, тому для її здійснення достатньо бажання тільки довірителя (тобто засудженого [PERSON] ), однак засуджений з таким зверненням до адміністрації установи не звертався. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, то позивач не зазначив у чому саме виражалися його моральні страждання, завдання моральної чи фізичної шкоди, не довів наявність безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із діями відповідача. У судовому засіданні позивач свою правову позицію, викладену у позовній заяві, підтримує в повному обсязі, просить задоволити позов у повному обсязі. По суті спору показав, що засуджений [PERSON] - його троюрідний брат та похресник його матері заборгував йому майже 40 тис. грн. за його допомогу в оформленні своїх документів. До свого засудження він проживав у їх житлі і тому залишив позивачу свої документи. Користуючись чужою карточкою позивач періодичну знімав кошти, за які майже 10 разів направляв посилки для цього засудженного, на що витратив близько 30 тис. грн., при цьому [PERSON] є інвалідом 3 групи, його пенсія складає 2.5 тис. грн. Планував знімати кошти з карточки [PERSON] та погасити свій борг, але у зв`язку з неправильним введенням коду карточка була заблокована, а нова йому не оформлюється, оскільки від власника карточки відсутня довіреність. У [PERSON] є рідна сестра, мати, дружина, з якою він розлучений, дитина, на утримання якої ще до засудження сплачував аліменти, але лише йому він планував видати довіреність, але не встиг із-за свого засудження. Він не відвідував засудженного, бо має хвору матір, за якою доглядає, із Мадеєм питання видачі довіреності не обговорював. Вважає, що відповідач зобов`язаний видати довіреність саме на його звернення, бо саме у нього знаходяться всі документи засудженного. Представник відповідача [PERSON] позов не визнає. Вважає, що саме відповідач незаконним способом отримав паспорт та інші документи засудженного, отримував його кошти та бажає і в подальшому отримувати пенсію засудженого, при цьому сам засуджений не звертався з бажанням видати будь-яку довіреність на будь-яку особу. Суд встановив такі обставини. 06 грудня 2021 року позивач провів невдалу транзакцію і тому була заблокована пенсійна картка засудженого [PERSON] , який, зі слів позивача, надав її позивачу у користування для погашення перед позивачем боргу у сумі 42 000 грн. 14 лютого 2022 року позивач звернувся з письмовою заявою у відділення АТ "КБ "Приватбанк" для відновлення пенсійної картки засудженого. Згідно з відповіді №20.1.0.0.0./7-240214/16182 від 14.03.2024 Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" повідомив, що у запиті [PERSON] міститься вимога про надання інформації особі, яка не входить у перелік осіб, визначений ст.62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000, яким надається інформація, що містить банківську таємницю. Водночас, за умов пред`явлення належним чином завіреної довіреності, з належними повноваженнями, банк надасть відповідь по суті звернення. З довідки Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" №07/503 від 02 лютого 2024 року вбачається, що [PERSON] засуджений 18.07.2023 Стрийським міськрайонним судом Львівської області за ч.3 ст.187 КК України до 7 років позбавлення волі з 28 вересня 2023 року і по теперішній час відбуває покарання в ДУ "Городищенська виправна колонія (№96), знаходиться на повному державному забезпеченні, доходи за час відбування покарання в установі відсутні. 29 вересня 2023 року засуджений [PERSON] надав згоду на збір та обробку персональних даних відповідно до Закону України "Про захист персональних даних" та з метою забезпечення розгляду і опрацювання документів та інформації щодо нього у зв`язку з відбуванням покарання. Суд застосовує\~такі норми права. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Ч.1 ст.202 ЦК встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1, 2 ст.205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами. Довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора /ч.3 ст.245 ЦК України/. Згідно з п.3 ст.40 Закону України «Про нотаріат», до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються довіреності осіб, які тримаються в установах виконання покарань чи слідчих ізоляторах, посвідчені начальниками таких установ чи слідчих ізоляторів. Відповідно до ст.40-1 цього Закону начальник установи виконання покарань засвідчує справжність підпису особи, яка перебуває в такій установі, відповідно до ст.78 цього Закону. Засвідчення начальником установи виконання покарань справжності підпису на документах прирівнюється до нотаріального засвідчення справжності підпису. Суд дійшов таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу,\~суд визначив\~юридичну природу\~спірних правовідносин\~і закон,\~який їх\~регулює,\~дослідив подані\~письмові докази,\~оцінивши їх\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному і\~об`єктивному\~розгляді у\~судовому процесі\~всіх обставин\~справи в\~їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц виснувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Відповідно до ч.1-4 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Визначення у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19). Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, вони не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Отже, саме на позивача покладений процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо зобов`язання Пенсійного фонду України припинити перерахунок пенсії засудженого [PERSON] в ГВК №96 не можуть бути розглянуті судом, оскільки вони безпосередньо стосуються прав та обов`язків інших осіб, які не залучені до участі у справі. Щодо визнання дій відповідача неправомірними та зобов`язання надати позивачу належним чином завірену довіреність для здійснення від імені засудженого [PERSON] правочину суд зазначає таке. Основною метою довіреності є засвідчення факту уповноваження особи на вчинення певних юридичних дій. Довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (ст.1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (ч.1 ст.1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво. Тобто, з урахуванням змісту ст.244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). На думку позивача дії відповідача не відповідають вимогам ст.19 Конституції України у зв?язку з чим вони підлягають визнанню неправомірним. При цьому, протиправні дії суб?єкта владних повноважень мають місце в тому випадку, коли в межах повноважень суб?єкта владних повноважень існує обов?язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний. Відомостей про те, що шляхом обману та зловживання довірою позивача відповідач у незаконний спосіб отримав персональні дані засудженого [PERSON] матеріали розглядуваної справи не містять та суд не встановив. Окрім того, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження звернення засудженого [PERSON] до відповідача з наданням останньому проекту довіреності або звернення за складанням проекту довіреності. Твердження позивача про те, що відповідач, зловживаючи своїм службовим становищем, самовільно, за відсутності клопотання [PERSON] , перевів пенсію останнього до установи, не відповідають дійсним обставинам справи та всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не підтверджені жодними доказами, а також не знайшли свого підтвердження протягом розгляду справи по суті. Ст.13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи /ч.1 ст76 ЦПК України/. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підсумовуючи вищенаведене, розглянувши справу в межах доводів та поданих доказів, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, заявлених позивачем [PERSON] через їх необґрунтованість та недоведеність. Питання моральної шкоди суд не розглядає, оскільки у зв`язку з відмовою у позові така вимога також не підлягатиме до задоволення як похідна від основної вимоги. При вирішенні питання про розподіл судових\~витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на стороні, яка їх понесла. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed