Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

1.Позиції учасників справи. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом з вимогою до АТ «Київський завод «РАДАР» про стягнення компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме стягнути з акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» на користь [PERSON] : - 42 393, 35 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів); - 65 865 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів); - 9 500 грн. витрат за професійну правничу допомогу та понесені витрати по сплаті судового збору 968,96 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] 23.01.2025 звернувся до відповідача з заявою про виплату компенсації, яку було отримано АТ "Київський завод "РАДАР" 28.01.2025. Станом на час звернення до суду вмотивованої відповіді не отримано та компенсація втрати частини доходів у грошовому розмірі позивачу не перерахована. [PERSON] з 17.02.1973 до 31.10.2022 перебував у трудових відносинах з АТ «Київський завод «Радар». Керівництвом останнього протягом тривалого проміжку часу з червня 2019 року по дату звільнення 31.10.2022 порушувалися трудові права, не виконувалося законодавство про працю по відношенню до колишнього працівника [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року по справі № 754/5270/23 за позовними вимогами [PERSON] до АТ «Київський завод «Радар» серед інших вимог задоволено також щодо стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 113 060,27 грн. У свою чергу до постанови Київського апеляційного суду від 04.12.2024 скасовано рішення в частині задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні даної вимоги відмовлено. Підставою для скасування апеляційним судом спірної вимоги до мотивувань суду стало те, що нібито [PERSON] не звертався до АТ «Київський завод «РАДАР» із заявою про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати, АТ «Київський завод «РАДАР», не приймав рішень про відмову у виплаті компенсації, а відтак заявлені вимоги у цій частині є передчасними. 28.01.2025 АТ «Київський завод «РАДАР» від колишнього працівника [PERSON] отримано письмову заяву про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати. Належної обгрунтованої відповіді від відповідача щодо ним викладеного в заяві від 23.01.2025 не надійшло. Звертається увага також на заяву позивача [PERSON] до відповідача при звільненні від 31.10.2022 за вх. № 588, щодо вимоги проведення при звільненні розрахунку своєчасно і в повному обсязі. За тією заявою позивач [PERSON] від відповідача відповіді також не отримав, словосполучення в його заяві «проведення при звільненні розрахунку своєчасно і в повному обсязі» має відношення серед інших складових сум також і до виплати відповідачем при звільненні [PERSON] компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати. За відсутності вмотивованої відповіді АТ «Київський завод «РАДАР» на заяву від 23.01.2025 позивач змушений звертатись до суду за захистом порушеного права. Нарахування АТ «Київський завод «РАДАР» компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати щодо [PERSON] за період червень 2019 р. - березень 2023 р. на загальну суму 42 393,35 грн. підлягає стягненню в судовому порядку. Долучений представником відповідача розрахунок компенсації із належними вихідними даними у встановленому порядку недійсним не визнавався. Визнана відповідачем сума 42 393,35 грн. компенсації втрати частини доходів лишилася не виплачена у строки до ст.116 КЗпП. Заявляється вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати, а саме з обмеженням стягнення середнього заробітку до ч.1 ст.117 КЗпП України не більш як за шість місяців із дати звільнення 31 жовтня 2022 та складає з урахуванням обставини, яка встановлена рішенням суду у цивільній справі №754/5270/23, у якій беруть участь ті самі особи, що набрало законної сили - 142 робочих дні, ця обставина не доказується при розгляді іншої справи. Отже, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців становить 65 865,00 грн. Відповідно, просить стягнути понесені витрати на правову допомогу - 9 500 грн. та витрати по сплаті судового збору. Скориставшись правом подачі відзиві, від представника АТ «Київський завод «РАДАР» - адвоката Риженко Л.І. надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого з даними позовними вимогами сторона відповідача не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду на те, що позивач [PERSON] у справі № 754/5270/23 просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку: за період з дня звільнення по 22.03.2023 (132 робочих дні) в розмірі 61 226,88 грн. (про що зазначено у Постанові Київського апеляційного суду від 04.12.2024 у справі 754/5270/23 та у поданому позові у цій справі. Відповідач на виконання рішення суду у справі 754/5270/23 перерахував на користь позивача суму у розмірі 47 144,70 грн. та сплатив до бюджету утримані податки (військовий збір - 3061,34 грн. та ПДФО - 11020,84 грн.), що підтверджується платіжними інструкціями. Отже, рішенням суду Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у справі № 754/5270/23 було вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 61 226,88 грн. без утримання податку з доходів, військового збору та інших обов`язкових платежів. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, але не більш ніж за шість місяців. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у цій справі стосуються того ж періоду стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у справі № 754/5270/23 за позовом [PERSON] до АТ «Київський завод «Радар», а саме не більше як за шість місяців із дати звільнення 31 жовтня 2022 р. Виходячи з викладеного, позивач звернувся в суд з тих підстав, з яких вже існує рішення суду в цивільній справі, що набрало законної сили. Конституцією становлено заборону «подвійного» притягнення до відповідальності. Аналізуючи норму ст. 116 КЗпП України, є очевидним, що закінчений склад такого порушення утворюється в день звільнення у випадку неповного розрахунку з працівником. При цьому, для застосування ст. 117 КЗпП України є неважливим, які складові частини заробітної плати або інших виплат не були виплачені, та в якому розмірі. В свою чергу, процедура подальшого розрахунку не змінює склад такого порушення, не створює повторність правопорушення, а впливає лише на розмір відповідальності роботодавця - період, за який може бути стягнутий середній заробіток, яка, для звільнених після 01.07.2022 (набрання чинності редакцією ст.117 КЗпП України) складає 6 місяців. Позивач звільнений з АТ «Київський завод «Радар» 31 жовтня 2022 р. Позивачем вже заявлялась вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в справі № 754/5270/23 та була задоволена, стягнуто середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку: за період з дня звільнення по 22.03.2023 (132 робочих дні) в розмірі 61 226,88 грн. Між цим, позивач у позові вказує, що вимога заявляється за весь час затримки по день фактичного розрахунку компенсації частини втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати, а саме з обмеженням стягнення середнього заробітку до ч. 1 ст. 117 КЗпП України не більш як за шість місяців. В той же час, в цьому позові позивач просить стягнути вказану суму з дати звільнення 31 жовтня 2022 р. за період 142 робочих дні…». Таким чином, позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні як: повторно - в частині проведення таких нарахувань за 132 робочих дні, так і понад встановлений 6-місячний строк, шість місяців з дня звільнення, тобто з 31 жовтня 2022 р. по 01 травня 2023 року вміщує в собі 131 робочий день. З огляду на викладене, позивачем заявлені вимоги є необґрунтованими, що суперечать діючому законодавству. Водночас, звертає увагу на той факт, що згідно абз. 3 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, зат. Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, при обчисленні компенсації за весь час затримки з розрахунком при звільненні слід брати до уваги період у робочих днях. Така правова позиція зроблена Верховним Судом України у постановах від 21.01.2015 (справа № 6-195цс14) та від 23.01.2015 (№ 6-1093цс15), а також Верховним Судом у постановах від 16.04.2020 (справа № 316/2896/14-а) та від 28.01.2021 (справа № 580/2427/19). Оскільки, шість місяців обраховується з 31.10.2022 р. та відповідно закінчується не пізніше 01.05.2023 р., що згідно календаря робочих днів, становить 131 робочий день, тому позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Гарантована ст. 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення має на меті уникнути несправедливого покарання. Застосування ст. 117 КЗпП України не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер, а тому одночасне стягнення середнього заробітку за кожну невиплату працівнику є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання. Таким чином, вважаємо, що права позивача не порушені, заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать ст. 61 Конституції України та ст. 117 КЗпП України. Позивач просить стягнути з відповідача суму компенсацію у розмірі 42393,35 грн. Відповідач не погоджується з позовною вимогою позивача щодо стягнення з нього компенсації втрати частини доходів у заявленому розмірі, з огляду на те, що положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. Позивачу стало відомо про нараховану суму компенсації втрати частини доходів під час розгляду справи № 754/5270/23, що підтверджується самим позивачем у заявленому позові, а тому останнім був пропущений строк звернення до суду з позовною вимогою про стягнення компенсації у зв`язку з втратою частини заробітної плати. Враховуючи вказане вважають, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даною позовною вимогою, а тому просять суд відмовити у задоволенні даної вимоги. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача АТ «Київський завод «РАДАР» - Риженко Л.І. у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, при цьому зазначив, що позивач не надав обґрунтованих доводів повторного звернення до суду. А оскільки позивач вже використав своє право на застосування відповідальності до відповідача у виді стягнення середнього заробітку, а при задоволенні позовних вимог, подвійне стягнення середнього заробітку. На думку представника відповідача, позивач зловживає своїми правами на звернення до суду. 2.Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами та у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 3.Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] у квітні 2023 року звертався до суду з вимогами про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, заборгованості по компенсаційним виплатам, індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року (справа № 754/5270/23) стягнуто з АТ «Київський завод «РАДАР» на користь [PERSON] : - середній заробіток за вечь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 61 226, 88 грн. (без утримання податку з доходів, військового збору та інших обов`язкових платежів); - компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати - 113 060, 27 грн. (без утримання податку з доходів, військового збору та інших обов`язкових платежів); - індексацію заробітної плати в розмірі 7 423,90 грн. (без утримання податку з доходів, військового збору та інших обов`язкових платежів); -моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.; -понесені витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн. та судовий збір - 2 147, 20 грн. В іншій частині позову - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 лютого 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зміну формулювання підстав звільнення та стягнення вихідної допомоги, індексації заробітку скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Поновлено [PERSON] строк звернення до суду з позовними вмогами про зміну формулювання підстав звільнення. Змінено формулювання підстав звільнення [PERSON] , викладеної в наказі АТ "Київський завод "РАДАР" № 54-К від 31 жовтня 2022 року. Вважати [PERSON] звільненим 31 жовтня 2022 року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП з причин невиконання роботодавцем законодавства про працю. Стягнуто з АТ "Київський завод "РАДАР" суму вихідної допомоги - 28 699,83 грн.. Скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, індексації заробітку. Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цієї частини позовних вимог, а саме щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. Після винесених судових рішень і мотивування апеляційним судом щодо передчасності звернення до суду стосовно компенсації та необхідністю звернення до відповідача АТ "Київський завод "РАДАР", позивач [PERSON] 23 січня 2025 року звернувся з заявою до АТ "Київський завод "РАДАР" про виплату компенсації. Дану заяву було отримано АТ "Київський завод "РАДАР" 28 січня 2025 року. Тобто, позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору. Станом на час звернення до суду вмотивованої відповіді від АТ "Київський завод "РАДАР" позивачем не отримано та компенсація втрати частини доходів у грошовому розмірі позивачу не перерахована. Встановлено і що не потребує доведенню, [PERSON] з 17 лютого 1973 року до 31 жовтня 2022 року перебував у трудових відносинах з АТ «Київський завод «Радар». Керівництвом АТ "Київський завод "РАДАР" протягом тривалого проміжку часу з червня 2019 року по дату звільнення 31 жовтня 2022 року порушувалися трудові права, не виконувалося законодавство про працю по відношенню до колишнього працівника [PERSON] . Як зазначалося вище, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року по справі №754/5270/23 серед інших його вимог задоволено також вимогу щодо стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 113 060,27 грн. (без утримання податку з доходів, військового збору та інших обов`язкових платежів). У свою чергу, постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні даної вимоги відмовлено. Підставою для скасування апеляційним судом спірної вимоги до мотивувань суду стало те, що нібито [PERSON] не звертався до АТ «Київський завод «РАДАР» із заявою про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати, АТ «Київський завод «РАДАР», не приймав рішень про відмову у виплаті компенсації відповідно до Закону України № 2050-ІІІ та Порядку №159, а відтак заявлені вимоги у цій частині є передчасними. А тому, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію. Постанова Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року по справі № 754/5270/23 за приписами ч.1 ст.384 ЦПК України набрала законної сили з дня її ухвалення. Тобто, 28 січня 2025 року від колишнього працівника [PERSON] отримано АТ «Київський завод «РАДАР» письмову заяву про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати. Стороною позивача в додатках звертається також увага на заяву позивача [PERSON] до відповідача при звільненні від 31 жовтня 2022 року (вх. № 588), щодо вимоги проведення при звільненні розрахунку своєчасно і в повному обсязі. За вказаною заявою позивач [PERSON] від відповідача АТ "Київський завод "РАДАР" відповіді також не отримав, словосполучення в його заяві «проведення при звільненні розрахунку своєчасно і в повному обсязі» має відношення серед інших складових сум також і до виплати відповідачем при звільненні [PERSON] компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати. За відсутності вмотивованої відповіді АТ «Київський завод «РАДАР» на заяву від 23 січня 2025 року, позивач змушений звертатись до суду за захистом порушеного права. Поряд з цим, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення місцевого суду від 05 лютого 2024 року було задоволено клопотання представника відповідача про долучення до справи належним чином завіреного посадовою особою АТ «Київський завод «РАДАР» розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати щодо [PERSON] за період червень 2019 р. - березень 2023 р. на загальну суму 42 393,35 грн., з поясненням представника відповідача до його апеляційної скарги, що наданий позивачем розрахунок не відповідає вимогам постанови КМУ від 21.02.2001 № 159, тому водночас надано ним свій розрахунок. За приписами ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 2 Закону України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Отже, порушення відповідачем строків нарахування заробітної плати є підставою для виплати [PERSON] компенсації втрати частини доходів у порядку, встановленому чинним законодавством. Долучений представником відповідача розрахунок компенсації із належними вихідними даними у встановленому порядку недійсним не визнавався. Визнана відповідачем сума 42 393,35 грн. компенсації втрати частини доходів лишилася не виплачена у строки до ст.116 КЗпП. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. За таких обставин нарахування АТ «Київський завод «РАДАР» компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати щодо [PERSON] за період червень 2019 р. - березень 2023 р. на загальну суму 42 393,35 грн. підлягає стягненню в судовому порядку. Представником відповідача в процесі судового розгляду зазначено щодо пропущення позивачем строку звернення до суду. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявлє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснєється тільки за заявою сторони у спорі. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116). З 19 липня 2022 року ч. 2 ст. 233 ЦПК України діє в новій редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022, згідно з якою із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116). Як зазначено у мотивувальній части ні постанови апеляційного суду від 04 грудня 2024 року: "...... відповідач принагідно зазначав відповідач, у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів саме з моментом отримання листа-відповіді про відмову у виплаті компенсації повязується початок перебігу строку на звернення до суду з позовом про зобов`язання власника або уповноваженого ним органу виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати. На думку відповідача, позивач передчасно звертався до суду з позовною вимогою про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати". Зокрема, апеляційний суд при перегляді в апеляційному порядку рішення Деснянського районного суду від 05 лютого 2024 року зазначив, що "вважає доводи апеляційної скарги відповідача в частині вимог про виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплат....тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу виплатити таку компенсацію особа набуває права на звернення до суду з позовом про зобовязання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію......а відтак заявлені вимоги у цій частині є передчасними." Тобто, судом першої інстанції при вирішенні вимог щодо зміни формулювання звільнення, вихідної допомоги, середнього заробітку, індексації заробітної плати, вирішувалися, зокрема вимоги, які були задоволені про компенсаційні втрати, однак апеляційним судом при перегляді рішення зазначено про передчасність заявлення таких вимог. Таким чином, клопотання відповідача щодо застосування до спірних правовідносин ст. 233 КЗпП України та пропуск позивачем строку звернення до суду, є помилковим. Щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підтверджено, що згідно зі ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Зокрема, відповідно з вимогою про стягнення компенсації втрати частини доходів заявляється і вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не більш як за шість місяців, яка становить 65 865,00 грн. (463,84 грн. х 142 робочі дні). Як вбачається з матеріалів справи, стягнення середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України судом вирішено при постановленні рішення від 05 лютого 2024 року. Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складав суму 61 226, 88 грн. На думку позивача потрібно ще стягнути середній заробіток по день фактичного розрахунку, який ще на настав, оскільки сума компенсації 42 393,35 грн. ще не виплачена, тому з урахуванням співмірності потрібно стягнути ще 65 865 грн. середнього заробітку. У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 2 КЗпП працівники мають право, зокрема на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року по справі 754/5270/23 вбачається, що позивачем заявлялись серед інших вимог і вимога щодо стягнення компенсації втрати доходу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У мотивувальній частині рішення суду, яке набрало законної сили зазначено, що в день звільнення 31.10.22 заборгованість в розмірі 203 577, 65 грн. сплачена не була....виплачена 22.03.2023 та, відповідно, Деснянським районним судом м. Києва за рішенням стягнуто з АТ «Київський завод «Радар»» компенсацію втрати частини заробітку в розмірі 113 060, 27 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 61 226, 88 грн. Тобто, виплата заборгованості в день звільнення не була здійснена, а тому відповідач мав нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, що діє в редакції на момент звернення до суду. В подальшому, апеляційним судом в частині вимог щодо стягнення суми компенсації втрати частини заробітку рішення скасовано, в цій частині - відмовлено. Відповідно до довідки АТ «Київський завод «Радар»» від 29.03.2023 середньоденний заробіток складає 463,84 грн. Суд визначив кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 31.10.2022 по 22.03.2023. З урахуванням розрахункового періоду, який у відповідності до ст. 117 КЗпП України становить період з дати звільнення по день фактичного розрахунку, що в грошовому вираженні складає 61 226, 88 грн. Таким чином, суд вважав, що вимоги позивача підлягають задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ця сума була стягнута та виплачена. Позивач помилково вважає, що за період виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати необхідно стягувати середній заробіток, оскільки порушення строків виплати компенсації ще не відбулося та питання стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні вже було предметом розгляду та є рішення суду, яке набрало законної сили. Нарахування середнього заробітку за час затримки по невиплачених компенсаційних втратах матиме подвійне стягнення. Тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, суд зазначає наступне. Між позивачем та адвокатом укладено договір про надання правничої допомоги №07/2025 від 28.02.2025 на представництво інтересів в місцевому суді. Пунктом 4.3 Договору передбачено, що клієнтом сплачено адвокату гонорар у сумі 9500 грн. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Законодавець у ст. 137 ЦПК України чітко визначив, що для визначення розміру витрат має значення лише правова допомога (дії), яка пов`язана зі справою, тобто прямо стосується предмету спору і може мати доказове значення по справі. Крім того, аналіз складених і наданих представником відповідача процесуальних документів, інформації і матеріалів у порівнянні з предметом спору і змістом судового рішення вказує на те, що позов задоволено частково. Виходячи з наведеного, заявлена відповідачем сума витрат не відповідає складності справи, тому суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог щодо стягнення понесених витрат на правову допомогу у розмірі 9 500 грн. Враховуючи складність справи та виконані роботи, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з АТ «Київський завод «РАДАР» понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати у розмірі 42 393, 35 грн. (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів), понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн. Згідно зі ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 379,44 грн. пропорційно задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial