Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

До Солом`янського районного суду міста Києва 19.04.2019 звернулася позивачка з позовом до [PERSON] та просила встановити наступний порядок користування нерухомим майном, розташованим за адресою: [ADDRESS] : кімнату, площею 8,1 кв.м., яку вона зменшить до 6,95 кв.м., виділити їй, допоміжні приміщення (кухню, санвузол, вбиральню, коридор, балкон) залишити в загальному користуванні, просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою. Позов обґрунтований тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.02.2001, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою, позивачці належить 1/6 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , решта 5/6 частин даної квартири належала відповідачу [PERSON] . Зазначено, що спірна квартира має загальну площу 41,71 кв.м., та складається з двох житлових кімнат: 1-а кімната - 17,6 кв.м. (окрема); 2-а кімната - 8,1 кв.м. підсобних приміщень: кухні, санвузла, вбиральні, коридору, має всі зручності. Позивачка посилалася на те, що відповідач, у силу свого віку не розуміє , що у квартирі мається власність позивачки, ключі надати відмовляється, у квартиру не впускає, лише за попереднім дзвінком. З приводу користування даною квартирою постійно виникає спір, що призводить до конфліктів, характер яких взагалі позбавляє позивачку можливості користування належним їй даним нерухомим майном, За таких обставин вважає за необхідне вирішити питання щодо встановлення порядку користування зазначеним нерухомим майном. Відсутність можливості вирішення даного питання мирним шляхом змусило її звернутись до суду. Ухвалою судді від 24.04.2019 позовну заяву залишено без розгляду позивачці надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали позивачем подано позовну заяву у новій редакції в якій вона просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом передачі комплекту ключів від вхідних дверей та заборони замків без згоди позивача. Встановити наступний порядок користування нерухомим майном, розташованим за адресою: [ADDRESS] виділити їй кімнату, площею 8,1 кв.м., з умовою її переобладнання шляхом зменшення площі кімнати до 6,95 кв.м., допоміжні приміщення (кухню, санвузол, вбиральню, коридор, балкон) залишити в загальному користуванні. Ухвалою судді від 02.09.2019 у справі відкрито спрощене провадження без повідомлення (виклику) сторін. 24 лютого 2020 року до суду надійшло клопотання [PERSON] про заміну відповідача з [PERSON] на [PERSON] . 30.07.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив, у якому просив у позові відмовити, оскільки перешкод не чинить. Ухвалою суду від 17.09.2020 замінено первісного відповідача [PERSON] на [PERSON] . 17.09.2020 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням зазначених норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Крім того, за вимогами ЦПК України належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням статті 51 ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Позивач, звертаючись до суду з позовом до відповідача зазначає, що вона є співвласником спірної квартири та їй чиняться перешкоди у користуванні вказаною квартирою. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування 5/6 частин квартири від 28.03.2019, посвідченого Льовушкіною С.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №680, 5/6 квартири [ADDRESS] належить [PERSON] . Право власності на 1/6 частини квартири [ADDRESS] належало [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №9 від 27.02.2001 №3-916, що підтверджується інформаційною довідкою КВ-2019 №29486 від 30.07.2019, виданою КП «Київське бюро технічної інвентаризації». Квартира [ADDRESS] має наступні характеристики: кількість жилих кімнат - 2 (16,5 кв.м. та 8 кв.м.), загальна площа 41,6 кв.м., житлова площа 24,5 кв.м. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка, посилаючись на наявність з відповідачкою суперечок щодо користування майном, яке знаходиться в їх спільній частковій власності, зазначає про наявність у суді позову відповідачки до неї про припинення права власності на частину у спільному майні та виплати її вартості просить суд встановити порядок користування ними квартирою, на що суд зазначає наступне. Судом, шляхом огляду Єдиного державного реєстру судових рішень, встановлено, що на момент розгляду даної справи рішенням від 04.12.2024 у справі № 760/25982/19 позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частину у спільному майні та виплати її вартості (компенсації) - задоволено. Припинено право приватної власності [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] . Визнано право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/6 частки [ADDRESS] у розмірі 280800,00грн. (двісті вісімдесят тисяч вісімсот гривень 00 копійок). Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Тобто на момент розгляду справи власником спірної квартири є відповідачка [PERSON] . На підставі вищезазначеного та враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в позові, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку про відмову [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про встановлення порядку користування нерухомим майном. Суд,

Outcome: dismissed