Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та яким просив визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га, кадастровий номер 5122086300:01:001:0241. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період шлюбу з [PERSON] , на підставі розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації № 589/А-2006 від 30 травня 2006 року, він набув право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га, кадастровий номер 5122086300:01:001:0241, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 859156 виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією 07.07.2006. Вважає, що спірне майно не є спільно нажитим, оскільки право власності на таку земельну ділянку було набуто ним шляхом її приватизації (безоплатної передачі із земель державної власності), тому являється його особистою власністю. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, якою уточнені позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, якою позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України\~визначено,\~що доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні встановлено, що 28.02.1968 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджено свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 28.02.1968 року Старонекрасівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області. Згідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13.10.2009 виконкомом Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до довідки виданої старостою Старонекрасівського старостинського округу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 168 від 03.04.2025 року, на день своєї смерті [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , а спільно з нею на час смерті були зареєстровані та проживали: чоловік [PERSON] та донька [PERSON] . Листом № 01-05-58ф від 26.03.2025 року архівного відділу Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області, [PERSON] , на його запит повідомлено про те, що у розпорядженні голови Ізмаїльської районної державної адміністрації від 30.05.2006 № 589/А-2006 відсутня інформація про виділення [PERSON] у власність земельної ділянки. Згідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 859156 виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією 07.07.2006 року на ім`я [PERSON] , його видано на підставі розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації № 589/А-2006 від 30.05.2006 року. Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Так, відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Таким чином, лише у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Таку позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 22.03.2021 по справі № 161/10975/15-ц. Окрім цього, згідно п. 15 Перехідних положень ЗК України в редакції, діючій станом на час набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] , громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Виходячи з аналізу як пункту 15 Перехідних положень ЗК України, так і інших положень ЗК України, в редакції діючій станом на момент набуття права власності на земельну ділянку, право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення могло набуватися виключно шляхом приватизації (безоплатної передачі із земель державної власності) або шляхом успадкування такої земельної ділянки. При цьому, незалежно від однієї з зазначених підстав набуття права власності, така земельна ділянка відноситься виключно до особистої власності. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю та право позивача таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. \~

Outcome: approved