Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 08.12.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» та [PERSON] укладено кредитний договір №10002750893 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого відповідачці надано кредит в сумі 7300 грн. строком на 30 календарних днів зі сплатою 416,1% річних. ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» виконало взяті на себе зобов`язання та перерахувало кредитні кошти\~\~на банківську картку, що підтверджується доказами\~\~про отримання відповідачем грошових коштів. В подальшому додатковими угодами від 11.01.2021р., 28.01.2021р., 14.02.2021р., 03.03.2021р., 20.03.2021р., 07.04.2021р., 26.05.2021р. було змінено строк, на який надавався кредит, а саме до 09/06/2021 року, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Однак, відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, грошові кошти, в строк визначений договором та додатковими угодами не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість. 05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу №556/ФК-22, за яким ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС»,\~\~передало, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», прийняло, право грошової вимоги, за кредитним договором №10002750893 від 08.12.2020 року. За договором факторингу, сума боргу перед новим кредитором\~\~є обґрунтованою та документально підтвердженою, та становить 35979,64 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 7300 грн., заборгованість за відсотками становить 28679,64 грн., заборгованість за комісійними винагородами становить\~\~0 грн., заборгованість за пенею становить 0 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Також просив стягнути з відповідача судові витрати по справі. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою, в якій позов підтримує повністю, просить справу розглянути в його відсутність та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно через поштове повідомлення, про поважні причини неявки суд не повідомила та у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи в загальному провадженні та відзиву на позовну заяву не надала. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких\~обставин суд\~вирішує справу\~на підставі\~наявних у\~ній даних\~та доказів\~та ухвалює\~заочне рішення. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 08.12.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» та [PERSON] укладено кредитний договір №10002750893 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого відповідачці надано кредит в сумі 7300 грн. строком на 30 календарних днів зі сплатою 416,1% річних (п.1.2, 1.3, 1.6 Договору). На підтвердження укладання кредитного договору, позивач долучив оферту та акцепт від 08.12.2020 року а також додаткові угоди від 11.01.2021р., 28.01.2021р., 14.02.2021р., 03.03.2021р., 20.03.2021р., 07.04.2021р., 26.05.2021р. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №10002750893 від 08.12.2020 року, за період дії договору заборгованість складається з\~\~заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7300 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 28679,64., а разом заборгованість складає 35979,64 грн. 05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС», клієнт, та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», фактор, укладено договір факторингу №556/ФК-22, за яким ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС»\~\~передало, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» прийняло право грошової вимоги. Позивачем додано до позовної заяви вимогу від 30.10.2023р. на ім`я\~відповідачки про необхідність погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту\~\~№10002750893 від 08.12.2020 року. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом вказаних норм, позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредитодавцеві ту суму кредиту, яка була ним отримана на підставі такого договору. Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору.\~\~ Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 зазначеного Закону передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). З системного аналізу зазначених вище положень закону вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Враховуючи предмет спору та обставини, на які посилався позивач, воно зобов`язано було надати суду докази, зокрема,\~\~на підтвердження надання відповідачу ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» кредитних коштів у відповідності до умов договору. Згідно з п. 2.1 кредитного договору №10003569735 кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані позичальником товариству з метою отримання кредиту. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не надало суду належних і допустимих доказів на підтвердження надання\~\~ відповідачу кредиту, в тому числі і шляхом перерахування відповідної суми коштів на платіжну картку, таких як платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо. Також з умов договору неможливо встановити за якими реквізитами ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» мало перерахувати суму коштів відповідачу, надану у кредит. У позовній заяві позивач посилався на те, що він письмово звертався до АТ «ПУМБ» для отримання копії первинного бухгалтерського документа, як доказу здійснення перерахунку кредитних коштів, але відповіді не отримав. І далі зазначив, що вважає за доцільне до позовної заяви додати клопотання про витребування цих доказів по справі. Але таке клопотання до суду не надходило, що підтверджується переліком додатків до позовної заяви, які також знаходяться в Електронному суді. До речі необхідно зазначити, що в наявній в справі ( а.с. 29 ) інформаційній довідці банком емітентом, в якому відповідач мала відкритий рахунок, і на який нібито були перераховані кошти, зазначено АТ КБ «Приватбанк» Отже сторона позивача клопотань про витребування виписки по картковому рахунку не заявляла, відповідно у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року справа № 383/821/22, провадження № 61-5935св23.\~\~ Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка виникла на підставі\~електронного правочину з використанням\~електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто без участі особи позичальника, видання картки безпосередньо позичальнику, обов`язком позивача є доведення обставин, що саме відповідач, а не будь-яка інша особа, вчинила дії щодо укладення електронного правочину та отримала і використовувала кошти фінансової установи. Матеріали справи не містять доказів, що саме відповідачеві належать електронні засоби, за допомогою якого були вчинені дії щодо укладення електронного правочину. Також, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання нею логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Крім того, у матеріалах справи відсутня інформація про належність платіжної картки відповідачу, на яку було зараховано грошові кошти у розмірі 7300 грн. Заява позичальника від 08.12.2020 року ( а.с. 32 ) на думку суду не доводить, що саме відповідач зверталась до позичальника за отриманням кредиту, оскільки вона не містить жодних доказів, які б ідентифікували її та її волевиявлення. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що розрахунок заборгованості є належним доказом отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними, оскільки розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, сплату тіла кредиту, відсотків, комісії, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Відповідно до ч. 5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Зважаючи, що існування заборгованості у відповідача не підтверджена належними та допустимими доказами у справі, тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Оскільки в задоволені позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed