Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області звернулася з позовом адвокат Масленнікова Т.М., яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що 24 липня 2019 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №454. Зазначає, що у період шлюбу, за спільні кошти сторони придбали наступне майно: 17 лютого 2023 році двох кімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,90 кв.м., житловою площею 22,30 кв.м., вартість якої становить 2 377 300,00 гривень; 10 травня 2023 року автомобіль FORD, модель С-МАХ, білого кольору, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2014, вартість якого становить 432 960,00 гривень. Звертає увагу, що після припинення шлюбних відносин сторонами не було досягнуто згоди щодо розподілу майна подружжя. Позивач вважає, що вищевказане рухоме та нерухоме майно, яке було набуто сторонами за період перебування у шлюбі, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а частки сторін є рівними. Враховуючи вище наведене, просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля Ford, моделі С-МАХ, білого кольору, номерний знак [NUMBER] . Не погоджуючись із вимогами позовної заяви відповідачем було подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного. Вказує, що вони з позивачем неодноразово обговорювали розподіл майна. Під час перебування в шлюбі, вона за свої кошти зробила ремонт у квартирі на суму 10 000 доларів. Зауважує, що нею було запропоновано залишити позивачу автомобіль «FORD», С-МАХ, який після купівлі знаходиться весь час за кордоном у позивача. Зазначає, що позивач виїхав за межі території України з її батьком у травні 2022 року в якості доглядальника і після цього до України не повертався незважаючи на те, що її батько помер у 2022 році. Відповідач зазначає, що починаючи з травня 2022 року вона проживає сама, спільного господарства вони не вели, шлюбні відносини поступово погіршувалися. 17.02.2023 року перебуваючи ще в шлюбі з [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу нею була придбана квартира в м. Ужгород. Однак, відповідач наголошує, що дана квартира була придбана за її особисті кошти в сумі 730 150,00 грн. Частину коштів, а саме 6 000 доларів вона отримала від своєї матері [PERSON] , що підтверджується заявою від 01.03.2022 року. Іншу частину коштів вона отримала в банку, що підтверджується відповідними виписками. Крім цього, зазначає, що вищевказана квартира не могла бути придбана в інтересах сім`ї, оскільки позивач після виїзду за кордон не планував повертатися до України, і навіть по теперішній час знаходиться за кордоном, у спірній квартирі він жодного разу не був, жодних вкладень в предмети побуту або ремонту не здійснював, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. Щодо автомобіля FORD С-МАХ , номерний знак [NUMBER] , вказує, що вона визнає такий спільною сумісною власності з позивачем та не заперечує проти визнання права спільної сумісної власності на це майно. На підставі наведеного, просить відмовити у задоволенні вимоги щодо визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , а щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частку автомобіля FORD, модель С-МАХ, білого кольору, номерний знак [NUMBER] , не заперечує. 22.07.2024 через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] , у якому вона вказує, що після повномасштабного вторгнення росії в Україну, перебуваючи на території Харкова, достеменно розуміючи небезпеку та потребу у безпеці, приймаючи до уваги те, що мати позивача і батько відповідача мали першу групу інвалідності та потребували особливого догляду, сторони вирішили вивезти батьків у безпечне місце за кордон. Вказує, що після смерті батька відповідача, [INFO] , сторони разом знаходилися Данії, підтримували один одного, планували спільне життя, придбання квартири в Україні, та на початку жовтня 2022 року відповідач заходилася в місті Ужгород, де займалася пошуком квартири. Наголошує, що після спільного вибору квартири, позивачем у червні 2023 року була зроблена згода на придбання житла в інтересах сім`ї в нотаріальній конторі в Данії, що свідчить про те, що спірна квартира була придбана разом, в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя. В той же час, сторонам не вистачало коштів на купівлю квартири, тому позивач звернувся до своєї сестри, де подружжя взяло у борг 3700 доларів США. Зазначає, що після придбання квартири, автомобіля та проходження курсу перукаря відповідачкою, вона повернулась до позивача та сторони деякий час проживали разом, планували спільний відпочинок та дозвілля, вели спільне господарство та планували побут. Однак, в жовтні 2023 року відповідач остаточно виїхала з Данії. Додатково вказує, що зі змісту заяви від 01.03.2022 вбачається, що мати відповідача начебто підтверджує, що дочка отримала від неї кошти у розмірі 6 000 доларів США на придбання квартири. Однак, не зрозуміло у кого вона отримала кошти, навіщо та для чого написана вказана заява, чому відсутні матеріальні претензії у матері до дочки, чому кошти надані в березні 2022 році на квартиру яка була придбана через рік. Крім того, якщо мати мала намір дати кошти в борг або подарувати, це мало би бути оформлено іншим документом, а не заявою, датованою 01.03.2022 за рік до купівлі квартири. У зв`язку з вищевикладеним, на переконання позивача залишається незрозумілим, що саме підтверджує вказана заява та яким чином відноситься до матеріалів справи. Щодо платіжних інструкцій, долучених до відзиву, зазначає, що не зрозуміло яким чином 7 платіжних інструкцій про зняття коштів, починаючи з початку грудня 2022 року, підтверджують, що спірна квартира відноситься до особистої власності відповідача та придбана не в інтересах сім`ї, адже позивачем неодноразово на вказаний рахунок дружини направлялися кошти, що свідчить про те, що сторони вели спільний бюджет і збирали кошти разом. На підставі наведеного, просить задоволити позов у повному обсязі. Позивач не скористався правом на участь у судовому засіданні та його представник у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі та просила такі задоволити. Представник відповідача визнав позов частково стосовно поділу транспортного засобу, в іншій частині позовних вимог просив відмовити. Відповідач у судовому засіданні також визнала позов в частині заявлених позовних вимог щодо автомобіля та наголосила, що квартира була придбана за її особисті кошти, а тому поділу не підлягає. Заслухавши доводи учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб 24.07.2019 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON] . Згідно наданого Актового запису про шлюб з платформи ДІЯ, відповідач по справі уклала шлюб 20.03.2025 з громадянином Сполученого королівства Великої Британії та Північної Ірландії [PERSON] , після реєстрації якого змінила прізвище на [PERSON] . З оглянутого свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] судом встановлено, що 02.06.2023 [PERSON] зареєструвала право власності на автомобіль Ford, моделі С-МАХ, білого кольору, номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] . Також згідно Витягу з Державного реєстру речових прав №323257804, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2023 року. За таких обставин, суд вважає доведеним той факт, що відповідач по справі [PERSON] набула у власність вищевказану квартиру та автомобіль під час перебування у шлюбі з позивачем. Суд приймає визнання відповідачем позову в частині визначення за [PERSON] права власності на 1/2 частку автомобіля Ford, моделі С-МАХ, білого кольору, номерний знак [NUMBER] , оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Що стосується позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , суд констатує наступне. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині відповідач вказує, що квартира була придбана за її особисті кошти. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що спірна квартира була придбана відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем. За приписами\~ст.\~60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною другою\~ст.\~372\~ЦК України\~визначено,\~що у\~разі поділу\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними або\~законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Суду не надано належних та допустимих доказів тому, що квартира була придбана за особисті кошти відповідача, отримана на підставі договору дарування або в порядку спадкування чи внаслідок її приватизації. Надана відповідачем заява [PERSON] від 01.03.2022 року про отримання [PERSON] 6 000 доларів США та скрін-копії про зняття готівки не є підтвердженням того, що нерухоме майно було придбане виключно за кошти відповідача. Також суд приймає до уваги надані представником позивача заяви [PERSON] , якими він дає дозвіл на розпорядження рухомим та нерухомим майном подружжя, а також скрін-копії переписок сторін з яких можна встановити те, що відповідач відправляє позивачу фотографії придбаної квартири у м. Ужгород з наміром їх подальшого спільного проживання у такій. Таким чином, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати загальну норму визначення частки у праві власності на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та такі не знайшли свого спростування доводами відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Одночасно, судом встановлено, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2024 накладено арешт із забороною вчиняти будь-які юридично значимі дії на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,90 кв.м., житловою площею 22,30 кв.м., та на автомобіль FORD, модель С-МАХ, білого кольору, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2014. За приписами ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Виходячи з вищевикладеного, суд вказує, що вжиті на час розгляду судом справи заходи забезпечення позову підлягають скасуванню по завершенню дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved