Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

13 вересня 2019 року [PERSON] звернулась до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] , в якому просить: - встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінки без шлюбу в період з липня 2003 року по 09 серпня 2008 року ; - визнати нерухоме майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS] (далі Квартира-1) об`єктом спільної сумісної власності; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на вказану Квартиру-1 по 1/2 частці кожному. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] з липня 2003 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі [ADDRESS] (далі - Квартира-2), яка з 12 липня 2002 року належить позивачу на праві власності. 09 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Під час спільного проживання однією сім`єю за спільні кошти сім`ї набували деякі речі для проживання, планували та сумісно формували бюджет сім`ї, разом спілкувалися з родичами та друзями. В період спільного проживання розраховуючи на спільні кошти була придбана Квартира-2, за спільні кошти робили ремонт в Квартирі-2. Крім цього, [PERSON] за рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленим 17 березня 2010 року усиновив сина позивача [PERSON] від попереднього шлюбу - [PERSON] . Встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] як чоловік і жінка без шлюбу позивачу потрібно для визнання за нею права власності на частку нерухомого майна Квартиру-1, яке спільно набуте разом з [PERSON] у період спільного з ним проживання. [INFO] відповідач [PERSON] помер. Ухвалою постановленою Шосткинським міськрайонним судом Сумської області 22 січня 2025 року у цій справі залучено до участі правонаступників відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, в його обґрунтування послалась на обставини зазначені в цьому позові. Додатково пояснила, що з липня 2003 року проживала з [PERSON] разом, вели спільне господарство, купували одяг, їжу, витрачали кошти в інтересах сім`ї. Всі втрьох - позивач, [PERSON] та [PERSON] відпочивали в серпні 2003 року в Одесі. Водили [PERSON] до школи, а також [PERSON] ходив до школи на батьківські збори. Відповідач [PERSON] , який помер [INFO] , в судовому засіданні, яке було 29 лютого 2024 року, позов не визнав, додатково пояснив, що Квартира-1 була придбана до реєстрації шлюбу з [PERSON] ним особисто за його кошти, ремонт також був зроблений за його рахунок. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, додатково пояснив, що [PERSON] є його сином, він проживав за однією адресою із своєю сестрою [PERSON] . З 2005 року [PERSON] почав проживати з позивачем. [PERSON] взяв кредит і у 2006 році купив Квартиру-1. У кого [PERSON] позичав гроші він не знає. У нього залишилися квитанції про сплату кредиту. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, в обґрунтування послався на покази які давав як свідок у судовому засіданні в цій справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що пояснення з приводу позовних вимог буде надавати її представник - адвокат Рязанець Андрій Анатолійович. 25 лютого 2020 року відповідачем [PERSON] , який помер [INFO] , подано до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову. (том 1 а.с.56-61) 13 квітня 2020 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив зазначено, що з [PERSON] дійсно познайомилась в 2002 році, коли він працевлаштувався до Шосткинської міжрайонної державної податкової інспекції, а із середини 2003 року стосунки перетворились в більш серйозніші та почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з десятирічним сином позивача - [PERSON] в придбаній позивачем в липні 2002 року квартирі [ADDRESS] . В серпні 2002 року, після заселення до квартири №39 , [PERSON] познайомилась з сусідами з квартири №40 [PERSON] та його сім`єю. У них були дружні сусідські відносини, квартири знаходились в одному спільному коридорі (тамбурі), і навіть двері не зачинялись, вони часто спілкувались, син [PERSON] - [PERSON] та онук сусідів [PERSON] на канікулах проводили час разом. В 2003 році, ще до спільного проживання позивача з [PERSON] , сусіди розлучились. [PERSON] виїхав на заробітки до м. Москва, відповідно, в квартирі №40 ніхто не проживав. В період приблизно кінець 2004 - початок 2005 років [PERSON] вже перестав їздити на заробітки, зловживав алкогольними напоями, організовував у квартирі гучні веселощі, став поводити себе як особа з низькою соціальною відповідальністю, постійно в ній не проживав, а лише внаслідок сильного алкогольного сп`яніння залишався переночувати. Приходив до них телефонувати, оскільки мали стаціонарний телефон, чим спричиняв їм певні незручності, після чого [PERSON] , вже як цивільний чоловік, з ним і познайомився. Проживаючи та ведучи спільне господарство разом, з [PERSON] приблизно десь в 2005 році почали шукати варіанти збільшити житлову площу, оскільки її Квартира-2 була дуже маленька навіть на двох, а з ними проживав ще її син. В зв`язку з тим, що ні вона ні [PERSON] таких коштів не мали, розраховуючи тільки на дві заробітні плати, збирались придбати двокімнатну квартиру в кредит, а потім частково його погасити продавши її квартиру. Через деякий час запропонували [PERSON] продати їм його Квартиру-1, розраховуючи таким чином на збільшення житлової площі за рахунок об`єднання двох квартир, та як наслідок отримання великої трикімнатної квартири. 11 вересня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу Квартири-1, кошти на придбання якої були отримані за договором кредиту №757/6-143 від 11.09.2006. Згідно із умовами договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2006 продаж було вчинено за 60600 грн. При цьому розрахунок здійснювався з відстроченням платежу, а саме: в день укладання цього договору сплачується 9090,00 грн (відповідно до домовленості з продавцем це та сума коштів, які вже були витрачені на оплату заборгованості за комунальні послуги по квартирі та витрати по оформленню її приватизації), а сума 51510,00 грн (еквівалентна 10200 доларів США), відстрочується і сплачується у строк до 14 вересня 2006 року. Необхідність вказаних умов договору була пов`язана з тим, що банк затримував видачу готівки в іноземній валюті. Після отримання коштів цього ж дня - 11.09.2006 [PERSON] своєю нотаріально оформленою заявою підтвердив той факт, що ним дійсно отримано кошти в сумі 51510 грн, які [PERSON] був винен за договором купівлі-продажу Квартири-1. Але ж [PERSON] у відзиві, намагаючись перекрутити справжні відомості, зазначив про те, що кошти продавцю Квартири-1 були сплачені одноразово, що спростовується доказами які є в матеріалах справи. Підписавши вищезазначений договір купівлі-продажу квартири, та не зазначивши в ньому попередньо сплачені в рахунок оплати вартості Квартири-1 грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, відповідач цим самим спростовує зазначені у відзиві доводи відносно придбання цієї квартири за його власні грошові кошти ще до їхнього спільного приживання. А саме про те, що кошти продавцем Квартири-1 - [PERSON] були отримані саме в день укладання договору купівлі-продажу квартири - 11.09.2006. Також, якщо розглядати надану суду [PERSON] в якості доказу по справі розписку від 16.12.2003 як документ, що підтверджує попередню домовленість сторін про вчинення в майбутньому правочину у вигляді укладення договору купівлі-продажу квартири, та не ставлячи під сумнів правову природу та час її виникнення, то при підписанні вказаного договору та не відображенні в ньому відповідних умов, то після його підписання вона на сьогоднішній день не має правового значення. Навіть якщо також припустити, що [PERSON] був раніше знайомий із [PERSON] до спільного проживання із позивачем однією сім`єю та приховав цей факт від позивача, дана розписка жодним чином не підтверджує передачу відповідачем грошових коштів в рахунок саме спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки не містить її адреси та строку в який повинен бути вчинений правочин, станом на 16.12.2003 [PERSON] навіть не був її власником, відповідно, не міг нею розпоряджатись. Вважає, що розписка від 16.12.2003 є завідомо підробленим доказом, яким [PERSON] , не будучи юридично обізнаним про правові наслідки таких дій, намагається перешкодити встановленню фактичних обставин справи та ввести суд в оману. Створюючи штучно цей доказ (розписку) [PERSON] не врахував вартість квартир в 2003 році. Згідно оголошень в газеті «Шанс» за грудень 2003 року однокімнатна квартира коштувала близько 2800 - 2900 доларів США, за 4000 доларів США можна було придбати двокімнатну квартиру в гарному районі міста. Втім [PERSON] , із заробітною платою державного службовця за рік (2002 - 2544,54 грн, 2003 - 7486,83 грн), перебуваючи при здоровому глузді з легкістю віддає незнайомій та ще й особі, яка зловживає алкогольними напоями, 10000 доларів США, це приблизно 53600 грн, переплачуючи більше ніж втричі вартість квартири, в обмін на сумнівну розписку. Зазначені ствердження не можуть сприйматись за правду, оскільки не свідчать про реальний характер вчинення такої дії. До того ж мінімальна заробітна плата згідно із Законом України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік» з 1 січня 2003 року була 185 гривень на місяців, а з 1 грудня 2003 року - 237 гривень на місяць.(том 1 а.с.85-88) Представник відповідача - адвокат Рязанець А.А. в судовому засіданні пояснив, що позов з відповідачем [PERSON] не визнають, підтримують позицію [PERSON] , який помер [INFO] . Додатково показав, що Квартира-1 була придбана [PERSON] поза межами зареєстрованого шлюбу та цивільного шлюбу, а тому не може вважатися спільним сумісним майном подружжя. Не визнають факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , оскільки відсутні докази в матеріалах справи. В матеріалах справи такод відсутні докази факту спільного бюджету сторін, спільних витрат на придбання Квартири-1 тощо. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази, дійшов наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до фотокопії свідоцтва про шлюбу, серія [NUMBER] , виданого 09 серпня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Шостка Шосткинського міськрайонного управління юстиції Сумської області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 09 серпня 2008 року, про що а Книзі реєстрації шлюбів 09 серпня 208 року зроблено відповідний актовий запис за №287. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . (том 1 а.с.8) Із фотокопії рішення ухваленого Шосткинським міськрайонним судом Сумської області 05 грудня 2016 року у справі №589/4388/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, вбачається, що: - розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 09 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Шостка Шосткинського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, актовий запис №287. (том 1 а.с.9) Із фотокопії рішення ухваленого Шосткинським міськрайонним судом Сумської області 17 березня 2010 року у справі №2-о-65/10 за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , Служба у справах дітей Шосткинської міської ради, Відділ реєстрації актів цивільного стану по м. Шостка Шосткинського міськрайонного управління юстиції, про усиновлення дитини, вбачається, що задоволено заяву [PERSON] про усиновлення ним неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалено змінити в актовому записі про народження [PERSON] №383 від 21 травня 1993 року по Відділу реєстрації актів цивільного стану по місту Шостка Шосткинського міськрайонного управління юстиції відомості про його батька з « [PERSON] » на « [PERSON] » та прізвище і по батькові [PERSON] відповідно з « [PERSON] » на « [PERSON] » і з « [PERSON] » на « [PERSON] », ім`я дитини а також дату та місце народження залишити без змін. Відділу РАЦС по м. Шостка Шосткинського міськрайонного управління юстиції Сумської області внести відповідні зміни, згідно рішення суду, в актовий запис №383 від 21 травня 1993 року про народження [PERSON] , [INFO] . (том 1 а.с.10, 11) Відповідно до фотокопії Договору купівлі-продажу квартири від 12 липня 2002 року посвідченого Приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу, [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . (том 1 а.с.12) Згідно із фотокопією Договору купівлі-продажу квартири від 11 вересня 2006 року посвідченого державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі 1474, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . (том 1 а.с.13) Як видно зі змісту наданого суду фотокопії Договору кредиту №757/6-143, договір був укладений 11 вересня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , предмет договору грошові кошти в сумі 10200 доларів США надано для придбання нерухомого майна - Квартири-1, кредит наданий терміном до 10 вересня 2016 року. (том 1 а.с.14-16) На забезпечення виконання Договору кредиту №757/6-143 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №757/6-144, відповідно до якого поручатель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язання щодо повернення кредиту, у сумі 10200 доларів США, сплати процентів, штрафні санкції тощо. (том 1 а.с. 17, 18) Згідно із фотокопією витягу з рішення Виконавчого комітету Шосткинської міської ради від 06 квітня 2007 року за №107, надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] на об`єднання та перепланування квартири №39 та №40 , які знаходяться в будинку [ADDRESS] . (том 1 а.с.69) Із фотокопії свідоцтва про народження, виданого 21 травня 1993 року, місце реєстрації - відділ ЗАГС Шосткинського міськвиконкому Сумської області вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , актовий запис №383 від 21.05.1993., його батьками є: батько [PERSON] , мати [PERSON] . (том 1 а.с.90) Відповідно до фотокопії довідки виданої «Філін-2008» 11 червня 2009 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 05 грудня 2006 року. Також за цією адресою зареєстровані з 11.03.2003: [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с.91) Свідок [PERSON] в судовому засіданні яке було 29 лютого 2024 року, показав, що орієнтовно 2001-2002 роках переїхав разом із матір`ю [PERSON] проживати по [ADDRESS] . Поруч в квартирі №40 проживали сусіди - [PERSON] та [PERSON] з якими дружили. Сусідка [PERSON] доглядала за ним, коли матір їздила на сесію. Також товаришував з їхнім онуком. Потім подружжя сусідів розлучилося. Влітку 2003 року був в селі на канікулах, до нього приїхала мама з [PERSON] , з яким познайомила та повідомила що вони втрьох їдуть на море. [PERSON] почав часто приходити до них в гості, потім почав проживати з [PERSON] і [PERSON] в квартирі №39 . [PERSON] називав [PERSON] батьком. Були гарні стосунки з ним. В гості приходили родичі [PERSON] - батьки та сестра. Купували побутові речі для дому. З 2004-2005 років [PERSON] і [PERSON] почали думати про придбання нової квартири. В подальшому купили Квартиру-1 сусідів за кредитні кошти. Почали робити ремонт. Квартиру-1 оформили на [PERSON] , ремонт на сьогодні не закінчився. Позивач та [PERSON] почали жити разом в 2003 році. Через два тижні, після повернення з відпочинку. Квартиру під №40 купили у 2006 році, знав що кошти були взяті в кредит. Всією сім`єю проживали в квартирі №39 , а в квартирі №40 робили ремонт. В квартирі замінили вікна, двері. Ремонт робили за кредитні кошти та за власні. Ремонт зупинили рбити коли [PERSON] був у 9 класі, і більше нічого не робили. Був усиновлений [PERSON] у 10 класі - це 2009 рік. Батьки проживали без реєстрації шлюбу до 2008 року. В 2008 році [PERSON] і [PERSON] одружилися. В 219 році розлучилися. Протягом 2003-2019 років проживали завжди разом, бюджет був спільним, коли [PERSON] потрібні були кошти, то питав у батька - [PERSON] , останній був головою сім`ї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з 2002 року знає позивача, запросила її працювати юристом до Податкової інспекції. У 2003 році прийшов працювати до Шосткинської податкової інспекції [PERSON] . З особової справи [PERSON] вбачалос, що він розлучений, дружини, дітей не має. В 2003 році у вересні стало відомо, що [PERSON] її син і [PERSON] поїхали разом відпочивати. З літа 2003 року [PERSON] і [PERSON] почали проживати разом. [PERSON] розповідав, що вони з [PERSON] хочуть купити квартиру для розширення, бо дитина позивача росте і йому потрібна окрема кімната. [PERSON] і [PERSON] взяли кредит 10000 доларів США. На роботі говорили що [PERSON] і [PERSON] купили квартиру поряд з квартирою позивача. Згодом [PERSON] , усиновив сина позивача - [PERSON] , коли той був у випускних класах. В Квартирі-1 була реконструкція, робили ремонт дуже довго, бо треба було сплачувати кредит. у 2003 -2008 роках була в гостях у сім`ї [PERSON] і [PERSON] , святкували дні народження, просто приходила в гості. На весіллі у них не була. Пізніше, на роботі дізналася, що позивач змінила прізвище, бо одружилася із [PERSON] . Після 2008 року також була у гостях у сім`ї [PERSON] і [PERSON] .. Протягом 2003-2008 років [PERSON] і [PERSON] проживали разом за однією адресою, в 2006 році почали робити ремонт в Квартирі-1. У ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено поняття сім`ї, згідно із якою сім`єю вважаються особи, що спільно проживають, пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками. Крім того, такою є правова позиція Конституційного Суду України, яку він виклав у своєму рішенні від 03.06.1999 року по справі №5-рп/99 та у якому визначив поняття сім`ї та членів сім`ї. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, №4909/04, § 58). З огляду на встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позивач [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , з 01 січня 2004 року постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 09 серпня 2008 року, вели спільне господарство, за спільні кошти фінансували реконструкцію спірної квартири, придбавали квартиру для спільного проживання з дитиною, спільно проводили внутрішній ремонт придбаної квартири, зазначена квартира є їх спільною сумісною власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] просила встановити факт їх спільного проживання з [PERSON] з липня 2003 року, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. При вирішенні заявленого спору, суд приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, а саме: 40. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Отже при розгляді цієї справи, матеріалами справи, показами свідків, було доведено, що [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року (з часу набрання чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України)) по 09 серпня 2008 року, оскільки відповідно до п.1 розділу VII "Прикінцеві положення" СК України - цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно із ч. 2 ст. 74 СК України, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Судом встановлено, що Квартира-1 набута [PERSON] і [PERSON] за час спільного проживання однією сім`єю як чоловік і жінка, вони не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Інший правовий режим цієї квартири не встановлений письмовим договором між сторонами по справі. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19 дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно із ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року, передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3с т. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної приватної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном. Що є об`єктом спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно із ч. 1, 4 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно із ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, Закон передбачає можливість і необхідність визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності подружжя дружини та чоловіка внаслідок чого така спільна власність набуває правового режиму спільної часткової власності. Зі змісту ст. 70 СК України та 372 ЦК України вбачається, що такі частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд виходить із рівності часток [PERSON] і [PERSON] , який помер [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , тому, що інше не встановлено домовленістю між ними або законом, в тому числі СК України та ЦК України або рішенням суду. Тому, частки кожного із названих співвласників становлять по 1/2. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а також те, що факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, тому позов підлягає задоволенню частково, а саме визнати нерухоме майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , та визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаної квартири

Outcome: partial