Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернувся до Савранського районного суду Одеської області з позовом до ТОВ «СОС Кредит» про визнання кредитного договору нікчемним та спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позову позивач зазначив, що на його електронну пошту надійшли документи щодо кредитного договору, укладеного ним з ТОВ «СОС Кредит». Позивач стверджує, що ніякого договору із вказаною фінансовою установою він не укладав, однак, перевіривши наявну в Українському бюро кредитних історій інформацію, ним було виявлено, що 07.05.2024 від його імені невідомою особою було укладено з ТОВ «СОС Кредит» кредитний договір про надання йому кредиту на суму 20 000,00 грн. 09.05.2024 позивач звернувся до Подільського РУП ГУНП в Одеській області із заявою з приводу шахрайських дій, вчинених відносно нього невідомими особами, які оформили на його ім`я декілька кредитних позик шляхом заволодіння його персональними даними. Така заява була зареєстрована в ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) №2 ВП №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області за №984 та по ній проводиться відповідна перевірка. Позивач наголошує, що договір з ТОВ «СОС Кредит» він не укладав, жодної електронної заявки на отримання кредиту до вказаної фінансової установи не подавав, не ставив ні електронного, ні будь-якого іншого підпису, а тому такий договір в розумінні ст. 1055 ЦК України є абсолютно недійсним, тобто нікчемним та є таким, що укладений без відома позивача та без його волевиявлення. Крім того, оскільки відповідач поширив відносно позивача недостовірну інформацію в Українському бюро кредитних історій, то він має обов`язок її спростувати. На підставі викладеного позивач просить суд встановити нікчемність кредитного договору №36450541 від 07.05.2024, укладеного між [PERSON] та ТОВ «СОС кредит», та зобов`язати ТОВ «СОС кредит» спростувати недостовірну інформацію стосовно вказаного кредитного договору та існуючої за позивачем заборгованості перед ТОВ «Споживчий центр», шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії [PERSON] . Ухвалою Савранського районного суду Одеської областівід 24.12.2024 справу передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 03.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України). Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК «Правочини» (ст.ст. 215-236). Положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України, наведених у пунктах 7, 8 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 постанови). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що він не укладав та особисто не підписував спірний договір, його волі на укладення договору не було, а договір з фінансовою установою укладено через мережу Інтернет, тобто мав місце електронний договір, у якому позивач свій електронний підпис не проставляв, а вказані дії вчинені сторонніми особами, з незаконним використанням його персональних даних, внаслідок чого він став жертвою шахрайських дій невідомих осіб, які використали його персональні дані та оформили без його відома декілька кредитних позик. Оскільки в нього було відсутнє волевиявлення на укладення спірного правочину, такий договір він просить визнати нікчемним. Правові відносини в сфері укладення електронних договорів регулюються, зокрема, але не виключно, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про електронний цифровий підпис», Законом України «Про електронний цифровий підпис». Так, Закон України «Про електронну комерцію» чітко надає визначення поняття електронного договору: «Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі» (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону). Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено: якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. Статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частина 3 ст. 207 ЦК України чітко визначає, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами, проте Договір я не підписував. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18). Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України «Про захист прав споживачів». Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. 2, 6 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача. Як стверджує позивач, кредитного договору №36450541 від 07.05.2024, укладеного від його імені з ТОВ «СОС кредит», він не укладав, ні звичайним, ні електронним підписом такого договору він не підписував. Разом із цим, такі твердження позивача не підтверджені жодними доказами. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до матеріалів справи, на обґрунтування своїх вимог позивачем в якості додатків до позовної заяви додано копії: - договору про надання фінансового кредиту №36450541 від 07.05.2024, укладеного між ТОВ «СОС Кредит» та [PERSON] ; - додатку №1 до вказаного вище договору; - паспорту кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору); - скріншотів з сайту Українського бюро кредитних історій по кредитній історії [PERSON] ; - відповіді сектору поліцейської діяльності №2 відділу поліції №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області від 23.05.2024 на звернення [PERSON] №984 від 09.05.2024; - талону-повідомлення ЄО №984. Оцінивши кожен вказаний вище доказ окремо на предмет належності, допустимості та достовірності, а також достатність і взаємний зв`язок таких доказів у їх сукупності, суд вважає, що такі докази не підтверджують доводів позивача, наведених в обґрунтування позову. Вказаними доказами не підтверджується, що оспорюваний договір є нікчемним, зокрема, те що він був підписаний від імені позивача невідомими особами шахрайським способом, без відома позивача та без його волевиявлення. Так, зі змісту наявної в матеріалах справи копії договору про надання фінансового кредиту №36450541 від 07.05.2024 та додатків до нього вбачається, що такий договір був укладений в електронній формі, із використанням процедури укладення договору, визначеної Законом України «Про електронну комерцію». На спростування вказаних обставин позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, як і не надано доказів, які б вказували на те, що такий договір був укладений без відома позивача та без його волевиявлення. Обставини використання персональних даних позивача та вчинення відносно нього шахрайських дій невідомими особами також нічим не доведені. Зокрема, як вбачається із відповіді сектору поліцейської діяльності №2 відділу поліції №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області від 23.05.2024 на звернення [PERSON] №984 від 09.05.2024 та талону-повідомлення ЄО №984, вказаним органом поліції було розглянуто звернення [PERSON] по факту заволодіння невідомою особою його персональними даними з метою оформлення кредитного договору, однак за результатами розгляду такого звернення ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не виявлено, тоді як встановлено ознаки цивільно-правових відносин. Відомостей щодо наявності будь-якого процесуального рішення, у тому числі постанови чи вироку суду, яким би було встановлено факт вчинення шахрайських дій відносно позивача або вчинення відносно нього будь-яких інших протиправних дій, матеріали справи не містять. Отже, доводи позивача про те, що він особисто не укладав кредитний договір, не мав наміру його укладення, не підписував його ні електронним, ні будь-яким іншим підписом, є такими, що не підтверджені належними засобами доказування, а відтак, не приймаються судом до уваги. Матеріалами справи не підтверджено та судом не встановлено відсутність волевиявлення позивача на укладання спірного договору. Будь-які інші докази, які б вказували на наявність підстав для встановлення факту нікчемності оспорюваного правочину, в матеріалах справи також відсутні. Із зазначених підстав суд вважає, що вимоги позивача про встановлення нікчемності кредитного договору №36450541 від 07.05.2024, укладеного між [PERSON] та ТОВ «СОС кредит», є необґрунтованими та недоведеними, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, з огляду на те, що вимоги позивача про зобов`язання ТОВ «СОС кредит» спростувати інформацію, яка міститься в Українському бюро кредитних історій, є похідними від основних позовних вимог, підстави для задоволення таких позовних вимог також відсутні. Таким чином, ураховуючи встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. Н підставі викладеного,

Outcome: dismissed