Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 10 631,91 грн. та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.10.2020р. між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] укладено кредитний договір №13.10.2020-100004901, шляхом прийняття [PERSON] пропозиції про укладення кредитного договору, підписання ним Заявки, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, у якій визначено умови кредитування та яка була підписана відповідачем електронним підписом шляхом проставлення підпису мишкою у відповідному полі, а також отримання [PERSON] підтвердження укладення кредитного договору №13.10.2020-100004901 від 13.10.2020 з викладенням умов кредитування. Умовами кредитного договору передбачено: сума кредиту - 6 000, 00грн.; строк на який надається кредит - 14 днів за умовою «Короткий кредит», 28 днів за умовою «Довгий кредит», проценти за умовою короткий кредит - 1680 грн., що становить 28% в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка); проценти за умовою «Довгий кредит» - 4 200, 00, що становить 70% в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка); графік платежів за умовою «Короткий кредит» - сума кредиту 6 000, 00 грн. та проценти 1680,00 грн., сплачуються до 26.10.2020 включно. Графік платежів за умовою «Довгий кредит» - сума кредиту 6 000, 00 грн. та проценти 4 200,00 грн. сплачуються до 09.11.2020 включно. 30.11.2021 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір відступлення прав вимоги №301121-1 від 30.11.2021року, за умовами якого до ТОВ «Новий Колектор» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 13.10.2020-100004901 від 13 жовтня 2020 року. Позивач зазначає, що відповідач станом на 11.04.2025 має заборгованість перед ТОВ «Новий Колектор», яка становить 10 631, 91 грн. та складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 6 000,00 грн. та простроченої заборгованості за процентами - 4 200,00грн., 3 % річних - 71,00 грн., інфляційне збільшення боргу - 360,91 грн., яку не сплачено у позасудовому порядку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.05.2025 року до суду надійшов Відзив, в якому відповідач заперечує щодо позовних вимог, обґрунтовуючи це таким. Позивачем не надано до позову жодних належним чином завірених платіжних документів на підтвердження факту видачі кредиту, долучені документи не містять інформації щодо номера банківської картки відповідача та перерахунку кредитних коштів, в матеріалах справи відсутні докази надання відповідачу грошових коштів. Відповідач заперечує щодо наявності заборгованості в заявленому позивачем розмірі, оскільки не вважає доданий розрахунок позивача належним доказом наявності боргу з тих підстав, що він не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, які повністю залежать від волевиявлення дій однієї сторони. Також відповідач вважає недоведеним перехід права вимоги до позивача, оскільки договір факторингу у якості додатку містить лише витяг з реєстру прав вимоги, який наданий не в повному обсязі, сам договір не містить загальної суми заборгованості, ціни продажу прав вимоги, а також факту підтвердження оплатності такого договору. Крім того, зазначає, що його не було належним чином повідомлено про зміну кредитора. Відтак, відповідач просить суд відмовити в позовних вимогах в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився, в прохальній частині позову просив про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з підстав викладених у позові. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не з`явився, подав відзив, в якому позовні вимоги просив залишити без задоволення та розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з таким. Судом встановлено, що 13.10.2020р. між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту №13.10.2020-100004901, шляхом прийняття [PERSON] пропозиції про укладення кредитного договору, підписання ним Заявки, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, у якій визначено умови кредитування та яка була підписана відповідачем електронним підписом шляхом проставлення підпису мишкою у відповідному полі, а також отримання [PERSON] підтвердження укладення кредитного договору №13.10.2020-100004901 від 13.10.2020 з викладенням умов кредитування. [PERSON] обрав умови кредитування: сума кредиту - 6 000, 00грн.; строк на який надається кредит - 14 днів; проценти за умовою короткий кредит - 1680 грн., що становить 28% в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка); графік платежів за умовою «Короткий кредит» - сума кредиту 6 000, 00 грн. та проценти 1680,00 грн., сплачуються до 26.10.2020 включно. За умовами Заявки, яка є невід`ємною частиною кредитного договору (оферти), про укладення якого надійшло Підтвердження [PERSON] , кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит Кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим Договором. Заявку, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору, від 13.10.2020 підписано [PERSON] електронним підписом шляхом рухів мишкою у відповідному полі (13.10.2020 16:33:50). 13.10.2020 первісний кредитор перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 6 000,00 грн., що підтверджується інформаційною довідкою в платіжній системі Fondy - 282578701 від 13.10.2020 року. Відповідно до розрахунку заборгованості наданої позивачем, сума заборгованості за договором № 13.10.2020-100004901 від 13.10.2020 р. за період з 13.10.2020 по 11.04.2025 складає 10 200,00 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 6 000,00 грн; прострочена заборгованість за процентами - 4 200,00грн. 30.11.2021 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір відступлення прав вимоги №301121-1 від 30.11.2021 року, за умовами якого до ТОВ «Новий Колектор» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 13.10.2020-100004901 від 13 жовтня 2020 року. Позивач звертався до відповідача з досудовою вимогою про дострокове стягнення заборгованості 30.11.2021. Доказів того, що відповідач здійснив оплату заборгованості матеріали справи не містять. Суд вважає доведеним факт укладення договору в електронній формі, зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ст. 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). З наявних матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Споживчий Центр» свої зобов`язання за договором виконало, надало відповідачу кредитні кошти у розмірі 6000,00 грн., що підтверджується інформаційною довідкою в платіжній системі Fondy - 282578701 від 13.10.2020 року. Судом встановлено, що всупереч умов кредитного договору та норм закону відповідач допустив порушення умов повернення грошових коштів, оскільки не здійснював платежів, передбачених договором для погашення його договірних зобов`язань. Зокрема, як вбачається з довідки про розмір простроченої заборгованості, розмір неповернутого тіла кредиту становить 6 000,00 грн. Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Новий Колектор» заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 6 000,00 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами. При цьому, у позовній заяві зазначив, що просить стягнути 4200,00 грн. відсотків, які нарахував за період з 13.10.2020 по 09.11.2020. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». За умовами договору № 13.10.2020-100004901 кредитні кошти надавалися на 14 днів. Отже, позивач має право на стягнення процентів у розмірі, встановленому договором, за період до 26.10.2020. Сума нарахованих відсотків за період з 13.10.2020 по 26.10.2020, згідно розрахунку позивача, становить 1680 грн. Саме у такому розмірі відсотки можуть бути стягнуті з відповідача. Після цієї дати позивач не мав підстав нараховувати відсотки у розмірі, вставленому договором. У позовній заяві позивач також просив суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 71,00 грн. та інфляційне збільшення боргу в сумі 360,91 грн., нарахованих згідно ст. 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові №910/4518/16 від 5 квітня 2023 року ВП ВС висловила позицію щодо підходів до визначення періоду нарахування кредиторських вимог, які виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, зазначивши, що у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Відтак, у конкретній справі після закінчення періоду нарахування відсотків за користування кредитом, які передбачені договором, у кредитора виникло право на нарахування відсотків як міри відповідальності за невиконання грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно розрахунків позивача 3% річних нараховано за період з 30.11.2021 року по 23.02.2022 року на суму 10200 грн. При цьому, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача на суму заборгованості 7680 грн. Відтак, 3% річних за період з 30.11.2021 року по 23.02.2022 року, тобто за 85 днів від цієї суми становить 53,65 грн. (7680 грн. : 100 % : 365 днів х 3% х 85 днів). Згідно розрахунків позивача інфляція нарахована за період з грудня 2021 року по лютий 2022 року на суму 10200 грн. При цьому, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача на суму заборгованості 7680 грн. Відтак, інфляційне збільшення боргу повинне нараховуватися на суму 7680 грн., а тому відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційного збільшення боргу - 103,5% (індекси інфляції, що перемножуються 100.6%х101.3%х101.6%). Відтак, збитки від інфляції складають 268,80 грн. (7680 грн. х 103,5% - 7680,00 грн.). Отже, позов ТОВ «Новий Колектор» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Новий Колектор» заборгованість за кредитним договором №13.10.2020-100004901 від 13.10.2020 в розмірі 8002,45 грн. (6 000,00 грн. основного боргу та 1680,00 грн. відсотків), а також 53,65 грн. як 3% річних та 268,80 грн. інфляційного збільшення боргу, а всього 8002,45 грн. Такі висновки суду не спростовують доводи відповідача про відсутність первинних документів на підтвердження факту укладення правочину, перерахування коштів та розрахунку заборгованості. Так, електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Своїм підписом у Заявці відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. Таким чином, між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України. В той же час, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Факт перерахування грошових коштів у розмірі 6000,00 грн. за договором №13.10.2020-100004901 від 13.10.2020 року на картку [NUMBER] позивач підтвердив інформаційною довідкою в платіжній системі Fondy - 282578701 від 13.10.2020 року о 16:34. У постанові від 12 червня 2023 року, прийнятій у справі № 263/3470/20, КЦС ВС, відхиляючи доводи касаційної скарги про відсутність у справі бухгалтерських документів про видачу кредиту, зазначив таке: «Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закон) розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Зазначивши, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, КЦС ВС визнав посилання заявника на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» безпідставним». Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією №1808 від 11.04.2025 року про сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Позивач просив стягнути на його користь 10631,91 грн. Суд визнав доведеними вимоги на суму 8002,45 грн. Отже, суд задовольняє позов на 75,23 %, відтак, компенсації позивачу підлягають 75,23% від сплаченого судового збору, тобто 1823,29 грн. судового збору.

Outcome: partial