Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогою до [PERSON] (далі - відповідач), про припинення стягнення з 22.08.2024 року аліментів на користь [PERSON] на утримання спільної дитини [PERSON] [INFO] , що здійснюється на підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.09.2019 року у справі №592/13492/19, виконавчий лист №592/13492/19 від 16.10.2019 року (виконавче провадження №60718104). Свої вимоги\~обґрунтовує тим,\~що 23\~жовтня 2009\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] був\~зареєстрований шлюб.\~За час\~шлюбу [INFO] у\~сторін народилася\~дитина -\~ [PERSON] .\~23\~липня 2019\~року шлюб\~між позивачем\~та [PERSON] \~розірвано на\~підставі рішення\~Ковпаківського районного\~суду м.\~Суми від\~23.07.2019,\~судова справа\~№592/8143/19.\~Відповідно до\~рішення Ковпаківського\~районного суду\~м.\~Суми від\~12.09.2019\~за результатом\~розгляду справи\~№592/13492/19,\~присуджено стягнути\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~аліменти на\~утримання дитини\~в розмірі\~1/4\~частини усіх\~видів заробітку\~(доходу),\~але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 03.09.2019 року. У подальшому Ковпаківським районним судом м. Суми видано виконавчий лист від 16.10.2019 №592/13492/19, на підставі якого за місцем служби позивача почали здійснюватися щомісячні відрахування частини заробітку [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини. 22 серпня 2024 року позивач і [PERSON] , уклали нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, відповідно до якого сторони домовились про те, що дитина буде проживати разом з батьком за місцем його проживання, а також про те, що витрати на утримання дитини для забезпечення її необхідними благами, що потрібні для життя та виховання дитини, буде нести батько. [PERSON] звернулась із заявою до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про повернення їй виконавчого листа № 592/13492/19 від 16.10.2019 без подальшого виконання, на підставі якої 12 вересня 2024 року вказаним органом винесено постанову про повернення виконавчого документа та скасування заходів примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів. Таким чином, з жовтня 2024 року стягнення аліментів за місцем служби позивача фактично не здійснюється, заборгованість за виконавчим листом № 592/13492/19 від 16.10.2019 відсутня. Однак [PERSON] вважає що рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.09.2019 (справа №592/13492/19), і виконавчий лист від 16.10.2019 № 592/13492/19 про стягнення з нього аліментів на даний час є чинними, що не відповідає фактичним обставинам, порушує його права та може привести до безпідставного стягнення з нього грошових коштів на користь [PERSON] . У визначені строки відповідач до суду відзив на позовну заяву не скеровувала, клопотання про розгляд справи без її участі надійшло 16.04.2025 року. Процесуальні дії у справі. Ямпільський районний суд Сумської області своєю ухвалою від 28.03.2025 року прийняв до свого провадження цивільну справу №591/82/25, яка надійшла з Шосткинського міськрайонного суду Сумської області, яку в свою чергу передано за підсудністю до цього суду із Зарічного районного суду м. Суми, та призначив розгляд в порядку загального позовного провадження (а.с.59). Підготовче провадження у справі закрито на підставі ухвали Ямпільського районного суду Сумської області від 28.04.2025 року, та призначено судовий розгляд на 28.05.2025 року. Суд, заслухавши пояснення позивача, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Перевіряючи обставини справи судом установлено, що [PERSON] , народилась [INFO] в м. Суми, її батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується інформацією з копії свідоцтва про народження виданого повторно серія [NUMBER] від 28.09.2021 (а.с.9). Відповідно до копії рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.09.2019 року за результатом розгляду позовної заяви [PERSON] , ухвалено стягнути з [PERSON] (який проживає за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) аліменти на утримання дитини-доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 03.09.2019 року (а.с.11-11зв.). Згідно з копії рішення від 23.07.2019 по справі №592/8143/19 шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 23.10.2009 року, було розірвано (а.с.8,10). Із дослідженої копії договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, нотаріально посвідченого 22.08.2024 року, [PERSON] та [PERSON] , дійшли згоду в тому, що місцем проживання їх доньки [PERSON] [INFO] , буде разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Крім того, згідно з пунктом 1.3. у сторін відсутні претензії один до одного щодо стягнення аліментів на утримання дитини, витрати на утримання дитини та додаткові витрати буде нести батько дитини (а.с.12-13). Відповідно до копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №60718104 від 12.09.2024 року убачається, що на підставі заяви [PERSON] старшим державним виконавцем Ковпаківського ВДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Веремієнко В.А., відповідно до п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий лист №592/13492/19 виданий 16.10.2019 року, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , повернуто [PERSON] , припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.14-15). Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку. У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України). Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У частині 3 статті 181 СК України, в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22), припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на користь їх одержувача. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Аналіз обставин, що містяться в наведених письмових доказах свідчить про те, що сторони самостійно дійшли згоди з приводу місця проживання доньки [PERSON] , у сторін відсутні претензії один до одного щодо стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів з [PERSON] на підставі виконавчого листа ВП № 60718104 припинено 12.09.2024. Позивачем не надано суду доказів, в розумінні ст. 76 ЦПК України, які б підтверджували що на користь [PERSON] з [PERSON] продовжується стягнення аліментів які відповідачка не витрачає на дитину. Суд звертає увагу, що на підтвердження того, що дитина змінила місце свого проживання можна подати такі письмові докази як акт обстеження умов проживання дитини, витяг про місце реєстрації дитини з батьком, довідки різного характеру, тощо. Ці докази мають наочно підтверджувати факт того, що дитина з певного періоду часу проживає із батьком чи матір`ю, який звертається до суду з метою припинення стягнення аліментів. Доводи позивача щодо «можливого в подальшому звернення відповідачки з виконавчим листом до стягнення на її користь аліментів», не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог про припинення стягнення аліментів, оскільки позивач має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але під час розгляду цього позову, позивачем не доведено належним чином, що відповідачка порушила його права станом на день звернення із позовом до суду, тому відповідно до ст. 15, 16 ЦК України право позивача, яке може бути порушено в майбутньому не підлягає судовому захисту. Суд звертає увагу, на те, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не доведено належним чином, правових підстав для припинення стягнення аліментів з [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , отже у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пункт 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачає судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed