Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

Позивач 07 червня 2022 року звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 38\~500,00 грн., 3 % річних станом на 29 травня 2022 року в сумі 332,26 грн., інфляційні збитки станом на 29 травня 2022 року в сумі 3\~642,10 грн.; в порядку ч. 10 ст. 265 ЦПК України зазначити про нарахування 3 % річних за формулою: сума 3 % річних = сума залишку боргу х 3 % х кількість днів прострочення : 365, починаючи з 30 травня 2022 року до моменту виконання рішення; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 992,40 грн. Позов мотивований тим, що позивачем було здійснено 4 помилкових платежі на поточний рахунок [PERSON] , а саме: 1. переказ коштів 11 серпня 2021 року о 9:40 год. на суму 10\~000,00 грн., призначення платежу: «Переказ особистих коштів», що підтверджується квитанцією № 842Т-РР78-М2А0-ЕКТ6 від 11 серпня 2021 року; 2. переказ коштів 11 серпня 2021 року о 11:44 год. на суму 20 000,00 грн., призначення платежу: «Переказ особистих коштів», що підтверджується квитанцією № 4ТСХ-546К-3РЕ7-Х5С1 від 11 серпня 2021 року; 3. переказ коштів 12 серпня 2021 року о 23:07 год. на суму 7 500,00 грн., призначення платежу: «Переказ особистих коштів», що підтверджується квитанцією № 7А4А-0А93-ВА8В-328Т від 12 серпня 2021 року; 4. переказ коштів 13 серпня 2021 року о 18:47 год. на суму 1 000,00 грн., призначення платежу: «Переказ особистих коштів», що підтверджується квитанцією № 286Т-ТС4Т-4285-К22К від 13 серпня 2021 року, а всього на суму 38\~500,00 грн. Позивач не перебуває та ніколи не перебував з відповідачем у будь-яких договірних або позадоговірних правовідносинах, а отже не міг перерахувати їй кошти як подарунок, позику, оплату за послуги чи товар тощо. Грошові кошти на суму 38 500,00 грн. були набуті та збережені відповідачем без будь-якої правової підстави, а тому повинні бути повернуті позивачу. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти у розмірі 38 500,00 грн., 3 % річних станом на 29 травня 2022 року в сумі 332,26 грн., інфляційні збитки станом на 29 травня 2022 року в сумі 3 642,10 грн., а всього 42\~474,36 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 992,40 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 листопада 2023 року заочне рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна скасовано. Ухвалою Ленінського\~районного суду міста Дніпропетровська від 20 травня 2024 року цивільну справу залишено без розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 травня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв та/або відзиву від неї не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] здійснено зарахування грошових коштів на загальну суму 38 500,00 грн. на картковий рахунок [PERSON] , а саме: 1. переказ коштів 11 серпня 2021 року о 9:40 год. на суму 10 000,00 грн., призначення платежу: «Переказ особистих коштів», що підтверджується квитанцією № 842Т-РР78-М2А0-ЕКТ6 від 11 серпня 2021 року; 2. переказ коштів 11 серпня 2021 року о 11:44 год. на суму 20 000,00 грн., призначення платежу: «Переказ особистих коштів», що підтверджується квитанцією № 4ТСХ-546К-3РЕ7-Х5С1 від 11 серпня 2021 року; 3. переказ коштів 12 серпня 2021 року о 23:07 год. на суму 7 500,00 грн., призначення платежу: «Переказ особистих коштів», що підтверджується квитанцією № 7А4А-0А93-ВА8В-328Т від 12 серпня 2021 року; 4. переказ коштів 13 серпня 2021 року о 18:47 год. на суму 1 000,00 грн., призначення платежу: «Переказ особистих коштів», що підтверджується квитанцією № 286Т-ТС4Т-4285-К22К від 13 серпня 2021 року. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182 гс 18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій, і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, відповідач у порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти в сумі 38 500,00 грн. отримані відповідачем від позивача правомірно. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачем безпідставно перераховано грошові кошти у сумі 38 500,00 грн. на рахунок відповідача. Згідно ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річнихвід простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Згідно наведеного розрахунку станом на 29 травня 2022 року позивачем розраховано: 3 % річних 332,26 грн., інфляційні збитки 3 642,10 грн., які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно нарахування відсотків та пені до моменту виконання рішення суд зазначає наступне. Відповідно до диспозитивних положень ч. 10 ст. 265 ЦПК суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Отже, встановлення подальшого нарахування відсотків або пені є правом, а не обов`язком суду. Враховуючи обставини справи, суд не вбачає підстав для встановлення подальших нарахувань відсотків та пені до виконання рішення суду, оскільки позивач на відповідні приписи законодавства України, що регулюють таке нарахування, не послався. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial