Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Позивач була прийнята на посаду директора з управління персоналом ТОВ «Фіскальні системи» за наказом № 52-к від 30.09.2016. Наказом № 2/к від 24.01.2022 позивачу було встановлено дистанційний режим роботи. Скасування 12.06.2024 дистанційного режиму роботи спонукав позивача, матір п`ятирічного сина, звільнитися з посади.13.06.2024 позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням з 14.06.2024 відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України та виплату компенсації за 96 днів невикористаної відпустки. Заява була надіслана рекомендованим листом з описом вкладення, на сервіс електронного документообігу підприємства (офіційно прийнятий з 24.05.2023 наказ № 02-ОД від 24.05.2023) та на електронну пошту директора. 14.06.2024 позивач продублювала заяву про звільнення на ім`я директора відповідача. Згідно повідомлення про звільнення від 13.06.2024 заборгованість компенсації за невикористану відпустку становить 65 776,47 грн. Станом на день звернення до суду з даним позовом [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку не отримала. Зважаючи на викладене, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 65 776,47 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку по день його фактичного здійснення. Провадження у справі відкрито 16.08.2024, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача подано відзив на позов, де зазначено наступне. [PERSON] , відповідно до посадової інструкції, обіймаючи посаду директора з управлінням персоналу Товариства, відповідала в тому числі і за організацію відпусток. З матеріалів справи не вбачається, що позивач з моменту виходу на роботу після перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, в будь - який спосіб зверталась до директора з відповідними заявами про надання щорічної відпустки. Відповідно до графіку відпусток працівників ТОВ «Фіскальні системи» на 2023 та 2024 позивачу було визначено період відпустки в травні та вересні. Разом з тим, з 24.02.2022 по 30.04.2022 робота підприємства не відбувалась, оскільки Київ перебував в зоні активних бойових дій. В подальшому постійні повітряні тривоги, відключення світла також унеможливлювали нормальну господарську діяльність Товариства, в тому числі і отримання прибутків. Так, ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки". Статтею 15 зазначеного Закону визначено, що Відшкодування працівникам та роботодавцям пов`язаних із трудовими відносинами грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України, здійснюється за рахунок коштів держави-агресора, а також коштів, отриманих з/від відповідних фондів на відновлення України, у тому числі міжнародних, міжнародної технічної та/або поворотної чи безповоротної фінансової допомоги, інших джерел, передбачених законодавством. Порядок визначення і відшкодування працівникам та роботодавцям пов`язаних із трудовими відносинами грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Наявність ковідних обмежень, системні повітряні тривоги, відключення світла, зменшення ділової активності, що призвело до зменшення прибутку підприємства, що в свою чергу впливає на фонд заробітної плати - та відсутністю розробленого згідно до ч. 2 ст. 15 Закону порядку, котрим би була можливість стягнення з росії шкоди, призвело до неможливості виплати позивачу відповідної компенсації. Більш того, 11.05.2024 директором Товариства видано наказ № 11/К яким доведено до відома працівників про можливі затримки у виплаті заробітної плати та виплат, пов`язаних з компенсацією відпусток. У відповіді на відзив [PERSON] вказала наступне.Відповідно до ст. 74 КЗпП та ст. 2 Закону №504 кожний громадянин України, який працює на підприємстві, в установі, організації будь-якої форми власності, виду діяльності та галузевої належності або у фізичної особи, має право на щорічну відпустку. Небажання працівника використати щорічну відпустку повної тривалості і його вимога надати грошову компенсацію враховані у ст. 24 Закону №504. У частині 4 цієї статті зазначено, що за бажанням працівника частину щорічної відпустки цілком правомірно замінити грошовою компенсацією. Однак тривалість фактично використаної працівником частини щорічної відпустки не може бути меншою ніж 24 календарних дні. Якщо ж у працівника є невикористані щорічні основні відпустки тривалістю 24 календарні дні кожна, то компенсації він зможе отримати тільки у разі звільнення. Така вимога пов`язана з тим, що відпустка надається працівнику насамперед для відпочинку та зміцнення здоров`я, тому закон і забороняє роботодавцю компенсувати грошима ненаданий відпочинок. Закон України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану від 22.11.2023 року № 3494-1Х визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Стаття 12 цього Закону кореспондує, що у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. У разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки». Законодавством не передбачено терміну давності, після якого втрачається право на щорічну відпустку (лист Мінсоцполітики від 24.12.2013 р. № 152/13/82-13). При звільненні працівника, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток . Таким чином, наведені пояснення представника Відповідача у відзиві з посиланням на дію Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 22.11.2023 року № 3494-1Х є недоречними, тим більше з урахуванням місця здійснення господарської діяльності ТОВ «Фіскальні системи», а саме місто Київ, яке виключено із переліку територій можливих бойових дій. З огляду перевірки Управління Держпраці (лист №Ц/1/2400-ЦА- від 25.09.2024 року) та звітності до пенсійного Фонду України я досі є працівником Відповідача та табелюсь як «НЗ». В відзиві жодним чином не прокоментовано причини відмови у звільненні та проведені розрахунків. Факт протиправних дій ТОВ «Фіскальні системи» підтверджується приписом, актом та застосованою відповідальністю до Товариства зі сторони Управління Держпраці. Позивач також зауважила, що на виконання п. 18 П(С) БУ11, п. 8 Інструкції активів та зобов`язань, затвердженого Наказом МФУ від 02.09.2014р. № 879 з 01.01.2015р. в бюджеті ТОВ «Фіскальні системи» кожного року закладались кошти на відшкодування невикористаних відпусток на наступний календарний рік та видавався наказ №34-к від 28.12.2022 року та №28-к від 28.12.2023 року В судовому засіданні 09.05.2025 вирішено питання про прийняття до розгляду заяви про зміну предмету позову. [PERSON] зазначає, що на момент подання позовної заяви позивач не знала, що її заява на звільнення залишилася проігнорованою і по ній не винесено наказ про звільнення з посади. Ці обставини стали відомі виключно після проведення фахівцями Управління Держпраці перевірки. Оскільки згідно даних перевірки Управління Держпраці (лист №Ц/1/2400-ЦА- від 25.09.2024 року, додавався до відповіді на відзив) та звітності до пенсійного Фонду України позивач по сьогоднішній день є працівником ТОВ «Фіскальні системи» та табелюється як «НЗ». В відзиві жодним чином не прокоментовано причини відмови у звільненні та проведені розрахунків. Що також свідчить, що відповідач по теперішній час не оформив звільнення та не виконав припис Управління Держпраці. За таких обставин позивач просить суд визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фіскальні системи» з 14.06.2024 року у зв`язку із звільненням з посади Директора з управління персоналом з причини необхідності догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку ч.1.ст.38 КЗпП України, визначивши останнім робочим днем 14.06.2024 року; стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 65776,47грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи за весь час затримки по день фактичного розрахунку та судовий збір у розмірі 1211,20грн. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову, просив взяти до уваги умови воєнного стану в якому живе та працює Україна. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну правову оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] була прийнята на посаду директора з управлінням персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіскальні системи» з 03.10.2016 року, наказ № 52-к від 30.09.2026. Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до наказу ТОВ «Фіскальні системи» № 2/К від 24.01.2022 приступила до виконання своїх обов`язків 25.01.2022. В подальшому [PERSON] здійснювала роботу директора з управління персоналом ТОВ «Фіскальні системи» дистанційно, з 14.06.2024 відповідно до наказу № 21/К від 12.06. 2024 дистанційна робота була припинена та позивач мала приступити до роботи в приміщенні Товариства відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку. 13.06.2024 [PERSON] направила в адресу відповідача заяву про звільнення з посади директора з управління персоналом з 14.06.2024 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із доглядом за дитиною до 14 років. Так, матеріали справи містять докази того, що позивач має дитину - [PERSON] , [INFO] . Заяву про звільнення позивачем направлено в адресу ТОВ «Фіскальні системи» засобами поштового зв`язку з описом кладення, засобами електронної пошти та за допомогою сервісу електронного документообігу «Paperless» запровадженої у відповідача наказом № 2-ОД від 24.05.2023. В заяві на звільнення [PERSON] зазначено прохання здійснити в день звільнення виплату компенсації за невикористану відпустку (96 днів). Разом з тим, як вбачається з відповіді Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праві, наданого у відповідь на звернення позивача 25.09.2024, наказ про звільнення [PERSON] ТОВ «Фіскальні системи» не видавався, що підтверджується табелями обліку використаного робочого часу за червень - 2024 року. 24.09.2024 Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праві проведено захід державного контролю ТОВ «Фіскальні системи» за результатами якого складено акт № Ц/КВ/21942/5 та відповідно до ч. 1 ст. 8 та ст. 11 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» зобов`язано усунути порушення ст. 4 Закону України № 2136, ч. 1 ст. 38 КЗпП України до 24.10.2024. За ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. В свою чергу ст. 24 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (№ 2136) передбачено, що У зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що законні вимоги позивача Товариством виконано, а порушення, виявлені Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праві усунуто. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудових відносин, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Зважаючи на викладене, вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання трудових відносин з ТОВ «Фіскальні системи» припиненими. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Позивач та її представник зазначають, що Товариством має бути виплачена компенсація за невикористану відпустку (96 днів). На підтвердження зазначеної обставини стороною позивача подано повідомлення про звільнення ТОВ «Фіскальні системи» з якого вбачається, що компенсація невикористаної відпустки становить суму у розмірі 65 776,47 грн. Під час розгляду справи не було встановлено обставин та отримано доказів на спростування як кількості днів не використаної відпустки так і розміру компенсації. В свою чергу ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За розрахунком позивача, зробленим з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з відповідними змінами і доповненнями) «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» та виходячи з повідомлення при звільненні від 13.06.2024, середньоденна заробітна плата позивача становить 1087,00 грн. Зазначені [PERSON] відомості також не було спростовано стороною відповідача. Надана ТОВ «Фіскальні системи» на вимогу суду довідка від 21.05.2025 № 0000-000001 свідчить про те, що підтвердити достовірність та правильність нарахувань заробітної плати в період військового стану, як того вимагає ст. 7 Закону № 2136-ІХ не є можливим. При цьому суд не може покласти в основу рішення доводи представника відповідача, що Товариство має бути звільнено від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, оскільки вона сталось внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», виходячи з наступного. Однак, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, у постанові від 09.11.2021 у справі №913/20/21 та у постанові від 14.06.2022 у справі №922/2394/21 Отже, форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами в судовому процесі. Саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань. У зв`язку з повномасштабним вторгненням росії в Україну Торгово-промислова палата 28 лютого 2022 року розмістила на своєму офіційному сайті лист № 2024/02.0-7.1, яким засвідчила, що збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною в контексті українського законодавства, але даний доказ жодним чином не підтверджує ту обставину, що саме внаслідок військової агресії російської федерації проти України, в зв`язку із чим було введено воєнний стан, відповідач не мав можливості виконати свої зобов`язання перед позивачем. Отже, збройна агресія російської федерації як обставина непереборної сили дійсно є форс-мажором, однак не механізмом універсальної дії, а лист Торгово-промислової палати не є абсолютним доказом неможливості належного виконання зобов`язання. Відповідачем не надано будь - яких доказів того, що права позивача було порушено, у зв`язку з незалежних від нього обставин. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе застосувати наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України та стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Зважаючи на те, що розрахунок середньоденної плати позивача представником ТОВ «Фіскальні системи» не спростовано, сума яка підлягає стягненню з відповідача за період з 14.06.2024 по 14.12.2024 становить 141 310 грн. 00 (1087,00 грн. Х 130 робочих днів). Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial