Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Позивач, через представника адвоката Тисячник Р.Р., звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, в якому вказує, що між позивачем та відповідачем 14.08.2010 було зареєстровано шлюб. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. 20.01.2014 р. шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний, що підтверджується Рішенням суду по справі № 249/6628/13. Вже більше 10 років ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини Відповідач не надавав, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.І ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Син від нього не отримує жодного подарунку на день народження, жодної іграшки, взагалі не знає хто його батько та де він. Відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, навіть не цікавився життям, не відвідував і не відвідує його вдома. Згідно Довідки Чернігівської гімназії № 2 Чернігівської міської ради № 244 від 12.09.2024 р. відповідач батьківські збори не відвідує, вихованням та навчанням дитини не займається, за викликом до школи не з`являвся, що підтверджується Довідкою Чернігівської гімназії № 2 від 12.09.2024 № 244. Також Довідкою Добропільського навчально-виховного комплексу «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №4 з поглибленим вивченням окремих предметів - дошкільний навчальний заклад» №499 від 16.09.2024 р. встановлено, що відповідач батьківські збори не відвідував, з класним керівником зв`язок не підтримував, питанням дитини не цікавився. Відповідач жодного разу не цікавився здоров`ям дитини, не відводив до лікаря, що підтверджується Довідкою КНП "Сімейна полікліника» Чернігівської міської ради від 21.10.2024 р.№01-14/845 [PERSON] не займається фізичним розвитком дитини, на секцію баскетболу дитину відводить позивач, відповідач жодного разу заклад не відвідав, що підтверджується Довідкою Позашкільного закладу «Чернігівська обласна комплексна дитячо-юнацька спортивна школа» від 19.09.2024 № 101 та №103. Відповідач взагалі не спілкується з дитиною більше 10 років, не проводить з нею час, не забезпечує базові потреби дитини. Прохає суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно [PERSON] , [INFO] . 11.12.2024 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відзив від відповідача на позов до суду не надійшов. 22.01.2025 року Ухвалою суду замінено третю особу у справі на Деснянську районну у м.Чернігові раду як орган опіки та піклування. 18.02.2025 року Ухвалою суду замінену третю особу на Управління у справах дітей Чернігівської міської ради . 22.04.2025 року Ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача, адвокат Тисячник Р.Р. у судовому засіданні підтримала позовну заяву, прохала суд задовольнити її у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлялися шляхом оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - https://gt.zp.court.gov.ua/sud0808/, відзив на позовну заяву не надали. Представник управління у справах дітей Чернігівської міської ради до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Оскільки, представник позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з п. 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача, думку дитини, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані стороною, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 17 лютого 2011 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] /а.с.9/. Рішенням Шахтарського міськрайонного суду від 20.01.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано/а.с.10/. Після розірвання шлюбу спільна дитина залишилася проживати разом і матір`ю. На сьогодні син проживає з Позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідками про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб /а.с.12-13/. Згідно свідоцтва про шлюб від 10.09.2016 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 30.01.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Згідно свідоцтва про шлюб від 12.12.2019 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] »/а.с.105 зв./. Згідно Довідки Чернігівської гімназії № 2 Чернігівської міської ради № 244 від 12.09.2024 р. відповідач батьківські збори не відвідує, вихованням та навчанням дитини не займається, за викликом до школи не з`являвся, що підтверджується Довідкою Чернігівської гімназії № 2 від 12.09.2024 № 244./а.с.16/. Також Довідкою Добропільського навчально-виховного комплексу «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №4 з поглибленим вивченням окремих предметів - дошкільний навчальний заклад» №499 від 16.09.2024 р. встановлено, що відповідач батьківські збори не відвідував, з класним керівником зв`язок не підтримував, питанням дитини не цікавився/а.с.17/. Відповідач жодного разу не цікавився здоров`ям дитини, не відводив до лікаря, що підтверджується Довідкою КНП "Сімейна полікліника» Чернігівської міської ради від 21.10.2024 р.№01-14/845/а.с.14/. [PERSON] не займається фізичним розвитком дитини, на секцію баскетболу дитину відводить позивач, відповідач жодного разу заклад не відвідав,не цікавиться спортивними змаганнями, що підтверджується Довідкою Позашкільного закладу «Чернігівська обласна комплексна дитячо-юнацька спортивна школа» від 19.09.2024 № 101 та №103./а.с.15-115зв/. Відповідно до Рішення про затвердження висновку органу опіки та піклування від 30.04.2025 року №220 доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] /а.с.108-110/. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У судовому засіданні дитина [PERSON] не заперечував проти позбавлення батьківських прав батька, суду пояснив , що останній раз бачив тата у 2014 році, він його не пам`ятає, батько з ним не спілкується взагалі, не допомагає матеріально, жодного телефонного дзвінка від нього не було, не вітає з днем народженнями, святами, не цікавиться його життям. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачкою знайома з 2017 року. Вона ніколи не бачила батька дитини. Коли [PERSON] була зайнята, вона водила до школи дитину. Їй відомо зі слів матері, що він з дитиною не спілкується , матеріально не допомагає. Оцінивши вищезазначені докази у сукупності з іншими доказами у справі, суд, доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам неповнолітньої дитини, так як батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток, він взагалі не спілкується з сином; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє жодного інтересу до внутрішнього світу і виховання сина, підтвердженням чого є відсутність бажання неповнолітнього [PERSON] говорити про батька, якого він бачив останній раз у три роки. Оскільки про дитину піклується його мати, натомість батько не проявляє за цей час жодного інтересу до нього, не цікавився їх життям, жодної участі у вихованні чи навчанні дитини не брав, не допомагав матеріально. Долучені докази позивачем до справи, суд вважає суттєвими доказами ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав (див. постанови від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23). У постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21), Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, керувався тим, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишилися без батьківського піклування. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином, 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину. ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною. Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною. На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином - зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього. Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини. Якщо досить тривала бездіяльність батька (у справі, що переглядав ЄСПЛ - понад 7 років) призвела до розриву зв`язків між ним та його сином і, таким чином, сприяла позбавлення його батьківських прав, то ЄСПЛ погоджується з рішеннями національних судів про обґрунтованість застосування крайньої міри втручання у право батька на повагу до сімейного життя та превалювання інтересів дитини над інтересами батька (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Лапін проти Росії» (ILYA LYAPIN v. RUSSIA), заява № 70879/11, пункт 54) Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо. Відповідно до вимог статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року). Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року). Крім того, суд зауважує, що сторони розірвали шлюб 20.01.2014 року, дитина проживає лише з мамою, а єдине, що пов`язує неповнолітнього [PERSON] із [PERSON] - це номінальний запис про батька у графі його свідоцтва про народження. З огляду на фактичну відсутність батька в житті дитини з трьох його років, адже з 2014 року [PERSON] не спілкується та не цікавиться життям сина, не бере участі в його вихованні, утриманні, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не цікавиться здоров`ям дитини, не виконує своїх батьківських обов`язків, протягом більш ніж 10 років жодним чином не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, суд доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам неповнолітньої дитини, оскільки батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому суд зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Тобто, відповідач не позбавлений можливості змінити своє ставлення до дитини та її виховання і в подальшому ініціювати питання про поновлення у батьківських правах (стаття 169 СК України), а також не позбавлений можливості звернутись до суду з заявою про надання йому права на побачення з дитиною (ст. 168 СК України). Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved