Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду міста Одеси із вказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути завдані збитки в порядку регресу у розмірі 2600,00 грн, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 12793,30 грн. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.01.2025 року зазначена справа була направлена за підсудністю до Комінтернівського (нині Доброславського) районного суду Одеської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2025 року справу розподілено судді Литвинюк А.В. Ухвалою суду від 05.02.2025 року справу прийнято до провадження та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст.128-130 ЦПК України. В судове засідання, призначене на 02.06.2025 року позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, однак, 06.05.2025 року через систему «Електронний суд» звернувся з заявою, в якій просив здійснювати розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, шляхом надсилання ухвали суду та судових повісток на адресу реєстрації, яка підтверджується відповіддю №1027696 з Єдиного державного демографічного реєстру від 13.01.2025 року, однак звернувся до суду з заявою, в якій просив здійснювати розгляд справи у його відсутність, позов визнав. Згідно ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також у зв`язку з тим, що позивач підтримує позовні вимоги, а відповідач позов визнав, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого позивача та належним чином повідомленого відповідача, на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.10.2023 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір страхування наземного транспорту №16144033, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням забезпеченого транспортного засобу Hyundai Tucson, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до умов зазначеного договору, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 11.12.2023 року приблизно о 20:50 год [PERSON] , керуючи транспортним засобом Peugeot 301, державний номерний знак [NUMBER] та рухаючись навпроти будинку №39А по вул. Ільфа і Петрова в м. Одесі, при повороті ліворуч на регульованому перехресті з вул. Ак. Вільямса, не врахував дорожню обстановку, не надав перевагу в русі та допустив зіткнення з транспортним засобом Hyundai Tucson, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, в результаті якого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду міста Одеси від 24.01.2024 року (справа №947/516/24, провадження 3/947/200/24) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн та стягнено на користь держави судовий збір в розмірі 605,60 грн. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, які встановлені постановою Київського районного суду міста Одеси від 24.01.2024 року (справа №947/516/24, провадження 3/947/200/24), згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка набрала законної сили. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.12.2023 року в силу презумпції судового рішення додатковому доказуванню не підлягає. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб Hyundai Tucson, державний номерний знак [NUMBER] , належний на праві власності [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якої на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО», поліс №16144033 та яка звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування. 12.12.2023 року співробітниками ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено огляд транспортного засобу Hyundai Tucson, державний номерний знак [NUMBER] щодо пошкоджень, завданих внаслідок ДТП від 11.12.2023 року та складено акт (протокол) огляду транспортного засобу - заява на виплату, фото-таблицю пошкоджень. Згідно акту виконаних робіт №ДЗ-00000027 від 26.12.2023 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Hyundai Tucson, державний номерний знак [NUMBER] , склала 130000,00 грн. Факт ДТП від 11.12.2023 року визнаний ПрАТ «СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом №2335509-1 від 25.03.2024 року. Виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором №16144033 від 20.10.2023 року, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 ЦК України співробітниками ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи (через автосервіс) у сумі 130000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування №18377 від 25.03.2024 року. Згідно страхових актів №16144033 від 20.10.2023 року сума страхового відшкодування у загальній 130000,00 грн. перерахована на рахунок СТО, де відбувався відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу Hyundai Tucson, державний номерний знак [NUMBER] - ФОП [PERSON] Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «СК «ВУСО» склав: 130 000, 00 грн. Транспортний засіб Peugeot 301, державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] на момент ДТП був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту ЕР №217127430 ПрАТ СК «ПЗУ Україна». ПрАТ СК «ПЗУ Україна» визнало ДТП від 11.12.2023 року страховим випадком та здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» згідно полісу ЕР №217127430 розрахованою з вирахуванням розміру франшизи (2600, 00 грн) у розмірі згідно чинного законодавства. 29.07.2024 року ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] уклали договір № 29/07/2024 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором №16144033 від 20.10.2023 року. Враховуючи, що винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.12.2023 року є відповідач [PERSON] та внаслідок вказаної ДТП спричинена матеріальна шкода, позивач набув право зворотної вимоги до відповідача у розмірі франшизи. Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно зі ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Пунктом 22 ч.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Пунктом 36.6 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Згідно зі ст.9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку. Отже, франшиза в будь-якому виді є елементом договору страхування, який впливає на суму виплати страхового відшкодування в сторону її зменшення та її наявність у договорі обумовлена згодою сторін. Встановлюючи розмір франшизи страхувальник фактично погоджується, що у разі настання страхового випадку визначена шкода не буде покриватися сумою франшизи. При цьому, за ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, сума франшизи в розмірі 2600,00 грн. підлягає стягненню з відповідача для повного відшкодування завданої шкоди. Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності) володіє, зокрема, транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, в разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Також, позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову (правничу) допомогу в розмірі 12793,30 грн. Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським об`єднанням, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, позивачем на підтвердження здійснення витрат пов`язаних з розглядом справи надано: -договір про надання правової (правничої) допомоги №88 від 01.02.2024 року, укладений між ФОП [PERSON] та адвокатом Трикоз Д.Є., за умовами якого клієнт доручає, а адвокат здійснює правову допомогу клієнту, в обсязі та на умовах, які передбачені цим договором; -додаткову угоду №1 акт приймання-передачі правової (правничої) допомоги до договору про надання правової (правничої) допомоги №88 від 01.02.2024 року; -квитанція до прибуткового касового ордера від 18.10.2024 року; -ордер на надання правничої допомоги №1723507, виданий 11.10.2024 року; -свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №6070/10, видане 18.05.2017 року. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Отже, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 12793,30 грн.

Outcome: approved