Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

14.11.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій позивач просить суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] ; - стягувати з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на малолітню [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він та відповідачка з 27 квітня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2023 року по цивільній справі №509/6654/23. Позивач вказує, що за час перебування у шлюбі, в них народилась спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог, позивач вказує, що малолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Мати малолітньої [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] до розірвання шлюбу з позивачем не приділяла дитині належну увагу, а після розірвання шлюбу самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, у зв`язку з чим, вихованням та утриманням малолітньої дитини займається лише позивач - [PERSON] . Зазначені підстави зумовили звернення позивача до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.12.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 14 травня 2025 року, судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11 червня 2025 року о 10 годині 00 хвилин. Також у підготовчому судовому засіданні судом було зобов`язано Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надати до судового засідання, призначеного на 11 червня 2025 року оригінал висновку. До судового засідання призначеного на 11 червня 2025 року з`явився позивач та його представник, які заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Також представником позивача було надано до суду для приєднання до матеріалів справи оригінал висновку органу опіки та піклування про розгляд питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , виданий 05.06.2025 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради за вих. №Ф-240, а також акт бесіди в телефонному режимі від 09.05.2025 року, акт бесіди від 21.05.2025 року та характеристику [PERSON] , [INFO] , надану Одеським ліцеєм з початковою школою та гімназією «ШКОЛА МРІЇ» від 03.04.2025 року №207. Відповідачка - [PERSON] до судового засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідачка відзив на позовну заяву не надала. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, однак від представника Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради 09.06.2025 року надійшла до суду заява про розгляд справи за їх відсутності. Щодо повідомлення відповідачки по справі суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У відповідності до відповіді з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За наслідком встановленого зареєстрованого місця проживання відповідачки, оскільки остання не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, уся судова кореспонденція суду, у тому числі копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки скеровувались судом разом з рекомендованим поштовим повідомленням про відправлення поштової кореспонденції на ім`я відповідачки яка вручена особисто відповідачці 24.05.2025 року, що підтверджується її підписом на наявному в матеріалах справи рекомендованому поштовому повідомленні про вручення. У відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку. Отже, відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явилась без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Судом підстав у відповідності до положень статті 223 ЦПК України для відкладення судового засідання не встановлено. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, з урахуванням думки сторони позивача, судом у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Приймаючи викладене судом було ухвалено провести розгляд справи за наявною явкою учасників справи у судовому засіданні 11 червня 2025 року на підставі документів наявних в матеріалах справи. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 12 червня 2025 року о 09 годині 00 хвилин для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, сторони повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 квітня 2013 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис №492. Під час реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , про що 18.04.2019 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис №1806, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2023 року по справі №509/6654/23, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 08.01.2024 року. За наслідком вказаних встановлених обставин, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, судом в порядку передбаченому ч.7 ст. 81 ЦПК України за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень, який перебуває у вільному доступі було перевірено дані обставини та встановлено наявність оприлюдненого заочного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2023 року за наслідком розгляду цивільної справи №509/6654/23, яке набрало законної сили 08.01.2024 року, з розгляду відповідного питання. Як вказує позивач, він разом з малолітньою [PERSON] , [INFO] , спільно, без матері дитини, проживають за адресою: [ADDRESS] , а матір ухиляється від виконання своїх батьківських прав по відношенню до дочки, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 165 СК України передбачає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Таким чином, даний позов можуть подати особи, в сім`ї яких проживає дитина, незалежно від родинних зв`язків з дитиною. На підставі вищевикладеного, суд вважає наявним право позивача, як батька малолітньої дитини, на звернення до суду з цим позовом про позбавлення матері дитини батьківських прав. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Отже, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 (провадження № 61-15290св20)та інші). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні від 30 червня 2020року (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21 та інших. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 21 квітня 2022 року у справі № 756/15048/20, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18). слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи дані обставини та надаючи оцінку наявності або відсутності підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно власної малолітньої дитини, в межах заявлених вимог, суд зазначає наступне. Досліджуючи дані обставини, судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . У відповідності до заяви [PERSON] , [INFO] , який є батьком [PERSON] , [INFO] та дідусем [PERSON] , [INFO] , [PERSON] підтверджено факт проживання батька разом з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , у його будинку за адресою: [ADDRESS] . Також з заяви [PERSON] вбачається, що [PERSON] самостійно виховує та утримує свою малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зазначено, що йому відомо про те, що мати дитини будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, її місцезнаходження йому невідоме. Вказана заява засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. 12.11.2024 року та зареєстрована в реєстрі за №5024. Також, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] , [INFO] , яка з 1992 року є знайомою [PERSON] , [INFO] , яка підписанням заяви засвідчила, що їй відомо про те, що [PERSON] самостійно виховує та утримує свою малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , а також зазначила, що мати малолітньої будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, місцезнаходження матері їй невідоме. Заява засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. 12.11.2024 року та зареєстрована в реєстрі за №5026. Згідно з наданою до суду характеристикою учениці 1 класу Одеського ліцею з початковою школою та гімназією «ШКОЛА МРІЇ» засвідчено, що [PERSON] навчається в даному закладі з вересня 2024 року. Зарекомендувала себе, як старанна, дисциплінована і працелюбна учениця. Має начальні досягнення високого та достатнього рівня. Навчається в повну міру своїх сил. Має довільну змішану пам`ять, гарно запам`ятовує навчальний матеріал. Виявляє логічне та творче мислення. Має здібності до вивчення таких предметів, як: математика, навчання грамоти, ЯДС, англійська мова. На уроках активна та уважна, виконує домашні завдання. Займається в додаткових гуртках школи. Має добрий, загальний розвиток. Весела, товариська, стримана, врівноважена та дисциплінована, самостійна (в міру свого віку). Завжди свідомо дотримується правил поведінки. Користується повагою серед викладачів. Має багато друзів. У характеристиці Одеського ліцею з початковою школою та гімназією «ШКОЛА МРІЇ» також засвідчено, що батько дитини приділяє належну увагу вихованню доньки. Батько проявляє зацікавленість у навчальному процесі, підтримує зв`язок із вчителями. [PERSON] відповідально ставиться до освіти своєї дитини. Регулярно контролює виконання домашніх завдань, сприяє всебічному розвитку, забезпечує дитину всім необхідним для навчання. Завжди підтримує зв`язок із класним керівником, зацікавлений у вихованні та успішності дитини. Виявляє повагу до педагогічного колективу, готовий до співпраці. Одночасно Одеським ліцеєм з початковою школою та гімназією «ШКОЛА МРІЇ» засвідчено, що за період навчання [PERSON] в закладі, мати не приймала участі в її шкільному житті, не підтримувала зв`язок з класним керівником і жодного разу не з`явилась в навчальному закладі доньки. Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). На виконання вказаних приписів, до суду надано висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 05.06.2025 року за №Ф-240 за наслідком розгляду питання щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , яким встановлено недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21) та інших. Отже, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Надаючи оцінку вищевказаному висновку Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради за наслідком розгляду питання щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , суд зазначає, що в останньому засвідчено наступні обставини. Даним висновком встановлено, що уповноваженими особами відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради здійснено вихід за місцем проживання батька та дитини ( [PERSON] та [PERSON] , [INFO] ), а саме: [ADDRESS] . За результатами встановлено наступне: родина проживає у приватному триповерховому будинку, загальною площею 300 кв.м., складається з шести кімнат. В будинку здійснюється ремонт. В наявності є пральна машина, холодильник. На теперішній час, у зв`язку з проведенням ремонту, дитина проживає на першому поверсі в прохідній кімнаті, є окремий диван, парта для навчання, одяг та взуття відповідно до віку, зошити та книжки, особистий мобільний телефон. Отже, судом встановлено, що у відповідності до висновку органу опіки та піклування засвідчено вчинення необхідних заходів з дослідження умов місця проживання дитини за наслідком чого встановлено, що дійсно малолітня - [PERSON] , [INFO] мешкає разом з батьком - [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] , де створені умови для проживання дитині. У висновку органу опіки та піклування засвідчено, що уповноваженими особами відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, у присутності батька дитини - [PERSON] , [INFO] проведено бесіду з малолітньою [PERSON] , яка повідомила, що проживає разом з батьком, який її відвозить та забирає зі школи. На запитання, коли вона останній раз бачила матір, малолітня відповіла, що коли було холодно, точно відповісти на питання не змогла. Зі слів дитини в неї є номер телефону матері та вони спілкуються. На запитання чи вітає її мати зі святами та Днем народження відповіла, що вітає, дарує подарунки. На запитання з ким гуляє, відповіла, що з батьком. Щодо матері малолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у висновку зазначено, що згідно з довідкою від 10.03.2025 року №769/24.24-19, наданою Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актових записів про смерть, розірвання шлюбу відносно останньої не виявлено. Відповідно до заяви батька дитини - [PERSON] , остання відома адреса місця проживання матері дитини: [ADDRESS] , тобто фактична адреса місця проживання його та дитини. У висновку засвідчено, що відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 24.03.2025 року №619/02-07, спеціалістами Служби у справах дітей Таїровської селищної ради був здійснений вихід за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що за даною адресою знаходиться занедбаний, напівзруйнований будинок, в якому ніхто не мешкає, на телефонні дзвінки [PERSON] , [INFO] , не відповідає. Зі слів сусідів, громадянка [PERSON] , [INFO] , за вказаною адресою не проживає. Згідно з інформацією, наданою Таїровською селищною радою Одеського району Одеської області від 12.03.2025 року за №346/08-12, відповідно до даних Реєстру територіальної громади Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області. У висновку засвідчено, що відповідно до інформації, наданої Службою у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 08.04.2025 року №09-15/89, уповноваженими особами було здійснено вихід за адресою реєстрації матері дитини - [PERSON] . Під час візиту двері ніхто не відчинив. Зі слів сусідів [PERSON] за даною адресою має постійне місце реєстрації, але багато років не проживає в зазначеній квартирі. У висновку засвідчено, що відповідно до інформації, наданої [INFO] від 17.03.2025 року №943/5690, [PERSON] , [INFO] , на військовому обліку не перебуває, відомості про неї відсутні. У висновку засвідчено, що згідно з інформацією від 13.03.2025 року №5/6-4830, наданою Державною установою «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, громадянка [PERSON] , [INFO] , раніше в установі не утримувалась, станом на 11 березня 2025 року не утримується. У висновку засвідчено, що відповідно до інформації, наданої Одеським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області від 01.04.2025 року за №60. вх3025, громадянка [PERSON] , [INFO] , та громадянин [PERSON] , [INFO] , до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувались, також у розшуку не перебувають. На запрошення, які були направлені [PERSON] , за адресою останнього місця проживання та адресою реєстрації з проханням прибути до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування для надання своєї письмової думки щодо позбавлення батьківських прав, ніхто не відгукнувся, будь-яких письмових заяв або пояснень не надала. 09 травня 2025 року уповноваженими особами відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в телефонному режимі за номером телефону [NUMBER] було проведено бесіду з громадянкою [PERSON] , яка повідомила, що їй відомо про порушене питання про позбавлення її батьківських прав. Спочатку мати повідомила, що не проти, потім, що не визначилась. Чіткої відповіді на поставлене запитання не надала. На запитання чи спілкується вона з донькою, повідомила, що спілкується, але як часто чіткої відповіді не надала. Матір було повідомлено, що 29 травня 2025 року відбудеться засідання комісії з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, на якому буде розглядатись звернення [PERSON] щодо позбавлення її батьківських прав. Після цього, [PERSON] повідомила, що пере телефонує та поклала слухавку. Додатково у висновку засвідчено, що питання з приводу щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини розглядалось на засіданні комісії з питань з захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, яке відбулось 29 травня 2025 року, на якому були присутніми: батько дитини - [PERSON] , [INFO] , та малолітня [PERSON] , [INFO] . Засвідчено, що мати дитини - [PERSON] , [INFO] , на засідання Комісії не з`явилась. На засіданні комісії батько дитини повідомив, що після народження дитини емоційний стан матері дитини був не стабільним та вона стала поводити себе дивно. Розповів, що після розірвання шлюбу [PERSON] пішла з родини, періодично з`являється та просить кошти. Останній раз приходила на день народження доньки. Наголосив, що мати жодного разу не відвідала навчальний заклад дитини. На запитання членів Комісії, які підстави позбавлення матері батьківських прав, відповів, що мати не приймає участі у житті та вихованні дитини. На запитання членів Комісії, в якому лікарняному закладі дитина перебуває на обліку у лікаря - педіатра відповів, що на теперішній час декларація з лікарем укладена в Товаристві з обмеженою відповідальністю „Медея" (Декларація № 0001- 599Е-0210) про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, підписана з лікарем загальної практики - сімейним лікарем [PERSON] в Товаристві з обмеженою відповідальністю „Медея" батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Повідомив, що за медичною допомогою вони звертаються рідко, так як [PERSON] хворіє не часто. Зі слів [PERSON] щеплення дитині проведені згідно календаря щеплень в приватній клініці. Засвідчено, що на запитання членів Комісії до малолітньої [PERSON] , [INFO] , з ким вона проживає, хто водить її до школи, вітає з днем народження, розповіла наступне. Зі слів дитини проживає вона разом з батьком та бабусею. Відвозить та забирає її зі школи батько. Розповіла, що з останнім днем народження її привітали та подарували подарунки бабуся, батько та мати. Як вбачається, висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради за наслідком встановлених вищевикладених обставин містить їх засвідчення, перелік нормативно правових актів та лише висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітньої дочки, без наведення жодних мотивів та наданні оцінки встановленим обставинам. Також разом з вказаним висновком Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до суду надано два Акти бесіди від 09.05.2025 року та 21.05.2025 року, складені начальником та уповноваженою особою відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Згідно з актом бесіди від 09.05.2025 року засвідчено проведення бесіди з [PERSON] в телефонному режимі, за наслідком чого останньою повідомлено обставини, які засвідчені у висновку від 05.06.2025 року за №Ф-240, а саме про те, що: [PERSON] відомо про порушене питання про позбавлення її батьківських прав. Спочатку мати повідомила, що не проти її позбавлення батьківських прав, потім, що не визначилась. Чіткої відповіді на поставлене запитання не надала. На запитання чи спілкується вона з донькою, повідомила, що спілкується, але як часто чіткої відповіді не надала. Також, у акті засвідчено, що [PERSON] було повідомлено про проведення засідання комісії з розгляду відповідного питання відносно неї, яке призначено на 29.05.2025 року. Як вже встановлено у відповідності до відомостей засвідчених у висновку від 05.06.2025 року за №Ф-240, [PERSON] будучи повідомленою про дату, час і місце проведення Комісії призначене на 29.05.2025 року, не з`явилась. Також суд зазначає, що будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду комісії Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради з розгляду питання щодо позбавлення матері дитини батьківських прав, [PERSON] не надала жодних документів на висловлення своєї позиції чи доказів на підтвердження вчинення батьківських обов`язків відносно дитини. Згідно з актом бесіди від 21.05.2025 року засвідчено проведення бесіди з малолітньою [PERSON] , за наслідком чого дитиною повідомлено обставини засвідчені у висновку від 05.06.2025 року за №Ф-240, а саме про те, що дитина проживає разом з батьком, з яким вона проживає, грає, який возить її на навчання. Дитиною було повідомлено, що в неї є номер телефону матері, за допомогою чого вона з нею спілкується. Відповідно до постанови Верховного Суду від 29.09.2021 року по справі №459/3411/18 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Будь-яких обставин про прийняття участі матері в повсякденному житті дитини, її навчанні, розвитку, відпочинку, побаченні, проведенні медичного огляду, виконанні інших батьківських обов`язків, за наслідком проведення розмови з дитиною, не засвідчено. Додатково судом враховується, що як з матеріалів справи так і з засвідчених у висновку Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради обставин, що узгоджується між собою, встановлено, що малолітня дитина сторін по справі - [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з батьком - [PERSON] , яким створені умови для проживання і розвитку дитини, який дбає про фізичний і розумовий стан дитини, матеріально її утримує. Поряд з цим, враховуючи беззаперечно повідомлені особисто дитиною обставини вбачається, що матір - [PERSON] дитина чує по телефону та на останній день народження отримала від матері подарунок, однак будь-яких належних доказів, як і беззаперечно отриманої від дитини обставин, не вбачається фактів прийняття участі матері саме у вихованні, розвитку, проведенні спільного часу, медичного огляду, культурному зростанні, утриманні малолітньої дитини, тощо. Також суд зазначає, що [PERSON] будучи обізнаною як про розгляд відповідного питання відносно неї щодо позбавлення батьківських прав відносно дочки на стадії Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради так і будучи належним чином повідомленою про розгляду даної справи в суді, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення судової кореспонденції, до судового засідання не з`явилась, будь-яких доказів на підтвердження прийняття будь-якої участі в житті дитини, в її вихованні, розвитку, утриманні, тощо не надала. Однак, відповідним обставинам, Органом опіки та піклування у поданому до суду висновку від 05.06.2025 року за №Ф-240 не надано жодної оцінки та мотивів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01.07.2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року № 49684/99, § 30). В оцінці доводів суд враховує, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - це ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку. Досліджуючи надані стороною позивача до суду докази є належними та достатніми, підтверджують обставини, на які посилається позивач у своєму позові. Частиною1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Приймаючи вищевказані обставини в цілому, суд вважає, що позивачем було в повній мірі доведено факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за наслідком чого суд приходить до висновку, щодо необхідності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини. Крім цього суд зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, за наслідком встановлення факту ухилення від виконання та не виконання батьківських обов`язків, поряд з цим, відповідний захід не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідача, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також у відповідності до ч.1 ст. 169 СК України права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Крім цього, позивач у позові просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом; кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Суд встановив, що відповідач є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] , з якою спільно не проживає. Отже, відповідач має конституційний обов`язок утримувати свою малолітню дитину до досягнення нею повноліття. Також суд встановив, що дитина проживає з позивачем та перебуває на його утриманні, відповідач проживає окремо. Суд бере до уваги, що аліменти це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини. При визначені розміру аліментів суд також враховує, що, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, на користь яких стягуються аліменти, беручи до уваги передбачені ст. 182 СК України обставини, виходячи з принципу розумності та достатності забезпечення належного матеріального утримання дитини, враховуючи відсутність між сторонами домовленості щодо розміру участі обох батьків в утриманні дитини, суд вважає, що визначений позивачем розмір аліментів є помірним та обґрунтованим. З огляду на вказане суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в даній частині вимоги та стягнення з відповідачки на користь позивача аліменти на малолітню [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14.11.2024 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме [INFO] . Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом враховується, що позивач під час звернення до суду звільнений від сплати судового збору за пред`явленим позовом в частині вимог про стягнення аліментів на підставі положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а також позов позивачем було пред`явлено в електронній формі через систему Електронний суд, за наслідком чого до ставки судового збору за пред`явленим позовом у відповідній вимозі підлягає коефіцієнт 0,8. У зв`язку з чим, приймаючи задоволення позову, у відповідності до положення статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає у відшкодування сплаченого останнім судового збору за пред`явлення позову в частині вимоги про позбавлення батьківських прав - 968,96 грн., а також на користь держави судовий збір за пред`явлення позивачем позову за вимогою про стягнення аліментів в сумі 968,96 грн.

Outcome: approved