Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до Представництва Української Інформаційної служби, що у м. Лондоні, Великобратанія про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування арешту, в обґрунтування якого зазначив, що позивач є власником нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 0, 0507 га (кадастровий номер 8000000000:88:077:0003), розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також житлового будинку розташованого на цій ділянці. На підставі ухвали Радянського районного суду м. Києва від 20.08.1993 у справі №2-70/94, що набрала законної сили 31.08.1993, на це майно було накладено арешт. Через заначений арешт позивач позбавлена можливості офромити право власності на частку житлового будинку та здійснювати ваільне користування своїм майном. У зв`язку з чим просить суд: - скасувати арешт на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:88:077:0003) та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідні органи державної реєстрації прав на нерухоме майно внести зміни до Державного реєстру речових прав, виключивши записи про арешт. Ухвалою суду від 15.04.2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Відзив на позов матеріали справи не містять. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.20214 року виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л., позивачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0507 гектарів, кадастровий номер 8000000000:88:077:0003, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІV-КВ №129037, виданого Київською міською радою 06.09.2000 року, згідно з рішенням КМР від 03.02.2000 року №13/734, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №88-2-00539. Згідно з Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.11.2014 року №29431496, [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка, що розташована в [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:88:077:0003, дата державної реєстрації 06.09.2000 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.12.1773 року, [PERSON] придбав у [PERSON] частину житлового буднку з прилеглою частиною надвірних будівель, в [ADDRESS] , жилою площею в цілому 45.5 кв.м. Згідно ухвали Радянського районного суду м. Києва від 20.09.1993 року у справі №2-70/94, було забезпечено позов Київського представництва Української інформаційної служби (Лондон) до [PERSON] про визнання права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] та забов`язано державні органи реєстрації нерухомості здійснити реєстрацію цього будинку за Київською філією УІСу та видати відповідне свідоцтво, шляхом налкадення арешту на будинок [ADDRESS] в частині, яка належить [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.11.2018 року, державний нотаріус Першої київської державної нотаріуальної контори Мотицьким І.Л. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового буднку з відповідною часткою будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що на вказаний житловий будинок накладено арешт. Згідно з даними відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наладено арешт на житловий будинок під номером [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 1490160, зареєстровано 23.11.2004 року за №1490160 Першої київською державною нотаріальною конторою на підставі листа б/н 21.07.1993 року, Нарсуд, р-н Радянський. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Матеріали справи свідчать про те, що позивач є спадкоємцем після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , якому на підставі права власності належить будинку з відповідною часткою будівель та споруд під номером [ADDRESS] . Вказаний будинок перебуває під обтяженням №1490160 на підставі листа б/н 21.08.1993 року, Нарсуд, р-н Ряадянський. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Наразі позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності у повній мірі, в тому числі позбавлений можливості оформити спадкові права після смерті чоловіка [PERSON] на спірного будинку, оскільки вищевказаний будинок знаходиться під обтяженням №1490160. При цьому вказане обтяження було здійснено на підставі ухвали Радянського районого суду м. Києва від 20.08.1993 року у српаві №2-70/94. Тобто арешт майна на спірний будинок накладено як захід забезпечення позову. Забезпечення позову за своєю суттю є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору. Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved