Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

18.11.2024 року представник позивача звернувся до Дніпровського (Ленінського) районного суду з позовною заявою про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування до Територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, в якому просить встановити факт, що [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , після її смерті залишилась спадщина у вигляді частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Інші співвласники вищезазначеної квартири померли. [PERSON] звернувся до нотаріуса для подання заяви про прийняття спадщини. Після відкриття спадкової справи [PERSON] було повідомлено що він не являється спадкоємцем за законом, заповіту спадкодавець не складав, а факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю повинен встановити суд. Сімейні стосунки між [PERSON] та спадкодавцем виникли приблизно з березня 2010 року Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, і фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто, проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. Протягом цих років всі їх сусіди особисто спостерігали, що [PERSON] та [PERSON] разом займалися благоустроєм будинку, купували меблі та інші предмети домашнього побуту, регулярно зустрічав [PERSON] з роботи, а також купував продукти харчування та приносив їх додому. Вони разом планували і проводили всі свята, організовували сімейні вечері, запрошували родичів та друзів, разом вирішували побутові питання. Також [PERSON] здійснював догляд за бабусею та за дідусем [PERSON] , яка померла [INFO] та за [PERSON] , який помер [INFO] , вони усі проживали за однією адресою. Після смерті [PERSON] позивач здійснив її поховання, розпоряджався її речами, що підтверджує їхнє спільне проживання як чоловіка та дружини. Встановлення зазначеного факту йому потрібно для оформлення спадщини. 06.12.2024 року з Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшла цивільна справа для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді від 11 грудня 2024 року відкрито загальне позовне провадження за позовом, призначено підготовче судове засідання. 21.01.2025 до суду представником відповідача наданий відзив, в якому він просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивачем не зазначено в тексті позовної заяви про наявність спору про право та чи існують інші спадкоємці. До того ж, назва позовної заяви не відповідає прохальній частині позовної заяви. Так, назвою є «Позовна заява про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування», а предметом даної справи є встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Для юридичного визначення сім`ї принципово важливе значення має питання про підстави виникнення сім`ї. Сім`я може створюватися на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, вважає недоведеним, що між заявником та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] не виникли сімейні відносини. 24.04.2025 року надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначає, що фактично до суду подано позовну заяву про визнання права власності на спадкове майно та одночасно про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, форма звернення до суду - саме позовне провадження - є цілком правомірною, оскільки позивач не просто встановлює факт проживання, а робить це з метою реалізації свого права власності на конкретне майно. Позов формулюється насамперед відповідно до кінцевої мети: визнати за позивачем право власності в порядку спадкування. Прохальна частина позову містить прохання встановити факт проживання однією сім`єю. Цей факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача права успадкування за четвертою чергою; будь-які застереження, що «назва позову» не відповідає суті справи, є безпідставними, оскільки двокомпонентна структура позову випливає безпосередньо зі змісту правовідносин, які потребують судового захисту. Крім того, на обґрунтування позову позивач послався на цілу низку ознак, що підтверджують сімейні відносини: спільний бюджет і спільне майно, ведення спільного господарства, турбота про родичів один одного, організація похорону спадкодавиці, наявність свідків-сусідів, які фактично бачили їхню сімейну поведінку. Наполягає на задоволені позову. Ухвалою суду від 24 квітня 2025 року справа призначена до розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, вважають їх законними, обґрунтованими, підтвердженими наданими суду письмовими доказами та показами допитаних свідків, просили позов задовольнити, встановити факт, що [PERSON] [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з 2010 року по день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] вони розпочали стосунки у 2005 році. У 2010 році він переїхав постійно мешкати до [PERSON] , яка на той час проживала з бабусею та дідусем. Вони займали окрему кімнату в двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Він перевіз свої речі, з того часу вони мешкали як чоловік та жінка однією сім`єю, планували майбутнє. Вони ділили спільні радощі, разом долали спільні труднощі. Бюджет був єдиний до самої смерті [PERSON] . Вони разом доглядали діда, який не мав можливості самостійно пересуватися, потім поховали бабусю. Коли його мобілізували, він зазначив як контактну особу саме [PERSON] , їй залишив свою банківську карту, на яку отримував забезпечення. Після завершення війни вони планували обвінчатися та зареєструвати шлюб. [PERSON] померла раптово. Він поховав її у весільному вбранні. У зареєстрованому шлюбі не він, ні [PERSON] не перебували, дітей не мали. Після смерті [PERSON] він розпорядився деякими речами, сплачує комунальні послуги, у квартирі залишилися усі його речі, та придбані під час спільного проживання предмети меблів та побуту. Коли йому надають відпуску, він мешкає в цій квартирі, яка є його єдиним житлом. Просить позов задовольнити, щоб він мав права набути спадщину. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечує проти задоволення позову, пояснила, що позивач під час розгляду справи довів належними доказами факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлою [PERSON] . Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою щодо розгляду справи у її відсутність. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що вони дуже добре знають позивача та його померлу цивільну дружину, а також її бабцю та дідуся, що проживали однією родиною, вели спільне господарство. Заселився позивач до [PERSON] приблизно 15 років потому, доглядав її діда, вони дуже часто бачили, як він виносив його на вулицю. Зустрічали вони позивача дуже часто, в різний час доби, бачили його і самого, і з [PERSON] , із бабою та дідом. Позивач з [PERSON] разом проживали, святкували сімейні, державні та релігійні свята, відпочивали, робили покупки, ходили до церкви. Вони бачили, як позивач в домашньому одязі виносив сміття, тому, зважаючи на те, що бачили його дуже часто за різних обставин, вважають, що він мешкав з [PERSON] постійно. Ніхто з сусідів навіть не знав, що вони шлюб не реєстрували, бо вели вони себе як подружжя. Позивач приймав активну участь у житті [PERSON] саме як чоловік, допомагав їй з дідусем, та бабусею, організовував їхнє поховання. Позивач активно займався благоустрієм у будинку, відвідував загальні збори співвласників. [INFO] померла бабуся [PERSON] , а через тиждень - і сама [PERSON] . Коли [PERSON] померла, [PERSON] поховав її у весільній сукні, після смерті залишився проживати у цьому житлі. Наразі він несе службу, але коли має відпуски, то проживає у цій квартирі, сплачує комунальні послуги, заборгованості немає. Вислухавши доводи учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Відповідно до змісту ст. 315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені юридичні факти, зокрема, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на день смерті останнього, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Тобто, суд вправі задовольняти обґрунтовані вимоги про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1264 ЦК України до спадкоємців за законом четвертої черги віднесено осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У відповідності до ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] позивачеві необхідно для подальшої реалізації права на спадкування, звернення позивача в суд саме у позовному провадженні не суперечить цивільно-процесуальному законодавству, оскільки з боку представника відповідача були висунуті певні заперечення, що свідчить про наявність спору. Судом встановлено, ані позивач [PERSON] , ані [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з будь-якими особами не перебували. [PERSON] має реєстрацію за адресою: [ADDRESS] . У березні 2010 року [PERSON] поселився у квартиру [ADDRESS] , де були зареєстровані та постійно мешкали [PERSON] , [PERSON] (бабуся [PERSON] ) та [PERSON] (дідусь [PERSON] ) в якості співмешканця [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 9 березня 1998 року зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З березня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували у фактично шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали взаємні права та обв`язки, притаманні подружжю. 18.12.2018 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідала усе своє майно [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про смерть Серія [NUMBER] , Серія- [NUMBER] . Позивач [PERSON] 13 липня 2022 року був зарахований до особового складу військової частини « [NUMBER] », відповідно до довідки командира в/ч [NUMBER] [PERSON] при зарахуванні до особового складу вказав своє місце фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] , на випадок травм, поранень або надзвичайних обставин вказав [PERSON] , як контактну особу, з якою проживав за однією адресою, дана інформація зафіксована у відповідних облікових документах військової частини. Відповідно да наказу т.в.о. командира в/ч [NUMBER] № 118 від 25 квітня 2023 року [PERSON] направлено для подальшого проходження військової служби до м.Житомир, зі змісту наказу вбачається що щорічну основну відпуску за 2022 рік та 2023 роки [PERSON] не використав. Відповідно до довідки командира в/ч [NUMBER] [PERSON] при зарахуванні до особового складу « [NUMBER] » 4 квітня 2023 року вказав своє місце фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] , на випадок травм, поранень або надзвичайних обставин вказав [PERSON] , як контактну особу, з якою проживав за однією адресою. Дана інформація зафіксована у відповідних облікових документах військової частини. Відповідно до інформації, наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON] має банківську картку [NUMBER] , за період з 22.07.2022 року по 28.07.2024 року майже щодня мали місце відповідні транкзації на території Хортицького районну м.Запоріжжя, левова частина з яких відноситься до місць, що наближені до місця мешкання [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , у віці 30 років, причина смерті: токсико-гіпоксична енцефалопатія, факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30.07.2024. та довідкою про причину смерті від 28 липня 2024 року. Після смерті [PERSON] . [PERSON] організував та здійснив її поховання, залишається мешкати у житлі за зазначеною адресою, де розпоряджався її речами. Заповіту [PERSON] не залишила, після її смерті залишилась спадщина у вигляді частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Кияниці Оксани Володимирівни з заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом було 06.08.2024 року відкрито спадкову справу 22/2024 та внесено відповідні відомості в Спадковий реєстр. Після відкриття спадкової справи [PERSON] листом приватного нотаріуса Кияниця О.В. від 8 серпня 2024 року № 189/01-16 було повідомлено що він не є спадкоємцем за законом, заповіту спадкодавець не складав, відповідно до п.п.4.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суд, яке набрало законної сили. Згідно матеріалів витребуваної спадкової справи № 22/2024 року інші особи з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зверталися, відповідно до наявних інформаційних довідок зі Спадкового реєстру спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] відсутні. Рішенням Ленінського районного суду від 5 грудня 2002 року батько [PERSON] - [PERSON] був позбавлений батьківських прав у відношення донки [PERSON] , за текстом рішення вбачається, що матір [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] . Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд вважає, що з боку позивача належними достатніми доказами підтверджена стійкість відносин, яким цілком притаманні ознаки цілком придатної сім`ї [PERSON] та [PERSON] : вони протягом тривалого строку створили спільне побутове життя - разом купували меблі, продукти, утримували тварин, зустрічали одне одного з роботи, разом сплачували рахунки, разом вели господарство, разом зустрічали Новий рік, святкували інші свята зі сімейними традиціями, разом жили - як чоловік і дружина, підтримували одне одного у труднощях, хворобах та радощах. Позивач організував поховання [PERSON] , як своєї дружини, у весільному вбранні, бо, як зазначив у судовому засіданні, вважав її своєю єдиною і законною дружиною перед [PERSON] , перед серцем і перед життям. Наданий позивачем архів сімейних фотографій охоплює не лише часовий відтинок у понад десятиліття, але доводить емоційну глибину подружнього союзу, [PERSON] та [PERSON] постають у кадрах як пара, яка має спільну емоційну, психологічну та побутову історію. Аналіз показів допитаних свідків свідчить, що свідки бачили, як пара разом проживає в одній квартирі; що вони регулярно разом здійснювали покупки продуктів харчування; що [PERSON] часто зустрічав [PERSON] з роботи; що вони разом брали участь у святкуваннях, організовували вечері, приймали гостей; що спільно оплачували комунальні послуги, купували побутові речі; що [PERSON] піклувався не лише про [PERSON] , а й про її бабусю та дідуся, зокрема допомагав їм у побутових справах і надавав їм щоденну підтримку. Ці свідчення не є поодинокими або суперечливими - вони єдиноспрямовані, узгоджені, послідовні та стосуються однакових побутових дрібниць. Більше того, це свідчення осіб, які самі проживали поруч і мали змогу безпосередньо спостерігати ці події. Особливо вагомим є той факт, що свідки підтверджували не лише зовнішні ознаки спільного проживання, а й характер стосунків між [PERSON] і [PERSON] - вони розповідали, що це була подружня пара у всьому, крім юридичного акту шлюбу. Також важливим є згадка свідків про їхні поцілунки, спільне існування, турботу, домашній затишок - усе це вказує на глибоку емоційну та побутову єдність. У підтвердження правомірності вимог позивача подано також дві офіційні довідки від командирів військових частин [NUMBER] та [NUMBER] , відповідно до змісту яких [PERSON] при зарахуванні до частини 13 липня 2022 року, вказав місцем свого фактичного проживання квартиру за адресою: [ADDRESS] ; у графі особи для зв`язку в разі поранення або надзвичайної ситуації він зазначив [PERSON] , як контактну особу, з якою проживає за однією адресою; дана інформація була офіційно зафіксована в облікових документах . Отже, за життя [PERSON] , позивач, як військовослужбовець під час мобілізації надав інформацію добровільно, під особисту відповідальність, і вона вноситься в державні реєстри, де зберігається і використовується у випадку евакуації, поранення або смерті. При цьому в обох випадках [PERSON] фігурує саме як контактна особа, що проживає разом, офіційно як найближча до військовослужбовця людина, яка матиме юридичне право отримати сповіщення, матеріальну допомогу, право на інформацію. Також суд вважає цілком доведеним ту обставину, що під час несення військової служби [PERSON] за період 2022-2023 роки щорічна відпустка не надавалася, тобто, останній перебував поза межами м.Запоріжжя, натомість, належна йому банківська картка, на яку зараховувалися грошові кошти, що були виплачені позивачеві під час несення служби, активно використовувалася на території Хортицького районну, що підтверджує його доводи щодо користування його банківською карткою [PERSON] , та, відповідно, свідчить про наявність спільного бюджету між нею та позивачем. На підставі викладеного суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вимоги позивача є законними і обґрунтованими, підтверджені сукупністю належних та допустимих доказів, не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб, обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону та спрямований на захист спадкових прав позивача, отже, вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved