Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), відповідно до змісту якого (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог та заяви про виправлення технічної описки) просить суд: - \~ \~ \~ \~припинити право власності позивача на 1/2 частку транспортного засобу «Toyota», модель «Land Cruiser 200», 2014 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; - \~ \~ \~ \~припинити право власності позивача на 1/2 частку транспортного засобу «Volkswagen», модель «Crafter», 2016 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; - \~ \~ \~ \~стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 1 112 714, 53 грн. \~ \~ \~ \~Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що [INFO] помер її син [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до якої увійшли 2 вищевказаних автомобіля. Спадщину прийняли позивач та відповідач у рівних частках (по 1/2 частині). Проте, на початку 2023 року відповідач вивіз автомобілі у невідомому напрямку і позивач позбавлений можливості користуватися належним їй майном. Таким чином, позивач просить суд припинити її частку у спадковому майні та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію. ІІ. Короткий зміст заперечень відповідача проти позову. \~ \~ \~ \~Відповідач проти задоволення позову заперечив посилаючись на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту. Так, спірні правовідносини регулюються положеннями статті 364 Цивільного кодексу України, тоді як позивач пред`явив позов обґрунтувавши свої позовні вимоги приписами статті 365 Цивільного кодексу України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, позивачем не було внесено грошові кошти на депозитний рахунок суду. \~ \~ \~ \~ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. [INFO] помер [PERSON] , 1965 року народження, після якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшли автомобіль «Volkswagen», модель «Crafter», 2016 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип спеціалізований вантажний спеціалізований фургон малотоннажний-В, реєстраційний номер [NUMBER] , а також автомобіль «Toyota», модель «Land Cruiser 200», 2014 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER] . \~ \~ \~ \~Вказану спадщину у рівних частках (по 1/2 частки) прийняли мати померлого [PERSON] , а також син померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, які видані 22.11.2022 року та 10.12.2022 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. \~ \~ \~ \~Відповідно до висновку експерта № 6203 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, складеного 12.12.2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», ринкова вартість автомобіля «Toyota», модель «Land Cruiser 200», реєстраційний номер [NUMBER] , на момент проведення технічного огляду (27.11.2024) складає 1 663 272, 59 грн., а ринкова вартість автомобіля «Volkswagen», модель «Crafter», реєстраційний номер [NUMBER] , на момент проведення технічного огляду (27.11.2024) складає 562 156, 47 грн. ІV. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні даного спору та застосовані норми права. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Статтею 355 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини четвертої статті 355 та частини першої статті 356 Цивільного кодексу України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаних статей випливає, що право кожного із співвласників пов`язується із часткою у праві спільної власності і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому. Відповідно до частин 1, 2 статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Аналіз статті 361 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не є тотожним розпорядженню частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Частиною 3 статті 358 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як на тому наголошено у п. 55 постанови Верховного Суду від 02.02.2024 у справі № 524/8320/21, виділ (поділ) між спадкоємцями частки спадщини в натурі проводиться з огляду на сукупність об`єктів, що складають спадщину, їх вартість з урахуванням можливого виділу в натурі такої частки. Такий виділ (поділ) не повинен порушувати права та законні інтереси спадкоємців. Якщо виділ (поділ) частки спадщини неможливий, то спадкоємець може отримати від іншого спадкоємця грошову компенсацію вартості цієї частки. Відповідно до частини статті 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з частинами 1, 2 статті 367 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (частина 2 статті 364 Цивільного кодексу України. \~ \~ \~ \~Згідно з частиною 2 статті 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважувала, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоб врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Спірне майно автомобілі «Toyota», модель «Land Cruiser 200», реєстраційний номер [NUMBER] , та «Volkswagen», модель «Crafter», реєстраційний номер [NUMBER] , які перебувають у спільній частковій власності сторін, є рухомим майном та одночасно неподільною річчю, а відтак спільне користування ними позивачем та відповідачем є неможливим з огляду на їх особисті відносини. При цьому суд виходить з того, що правовий режим спільної власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для здійснення поділу зазначеного майна саме шляхом стягнення на користь позивачки грошової компенсації 1/2 частини його вартості визначеної, відповідно до висновку експерта № 6203 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, складеного 12.12.2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса». \~ \~ \~ \~Посилання представника відповідача на те, що позивачем не внесено грошових коштів на депозитний рахунок суду є безпідставними. Так, правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); якщо позивач таку вимогу не заявив, а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ, то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Позивач у даній справі не претендує на те, щоб залишити автомобілі собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної часткової власності з компенсацією йому за цю частку. Навпаки, дав згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за його частку в праві спільної часткової власності на автомобілі від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку позивача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. \~ \~ \~ \~Водночас, суд погоджується з доводами представника відповідача в частині того, що позивач помилково обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями статті 365 Цивільного кодексу України і до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 364 Цивільного кодексу України. \~ \~ \~ \~Так, правила статей 364 та 365 Цивільного кодексу України є відмінними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перша з них передбачає право власника, який виділяється, на частку зі спільного майна, а друга - можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні. \~ \~ \~ \~Разом з цим, помилкове посилання позивача у позовній заяві на приписи статті 365 Цивільного кодексу України жодним чином не свідчить про обрання ним неналежного способу захисту та не є підставою для відмови у задоволенні позову, враховуючи наступне. \~ \~ \~ \~Як на тому наголошено у п.п. 83-86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі 917/1739/17 правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)). При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. За таких обставин, посилання представника відповідача на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту суд вважає безпідставними та до уваги не приймає. З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача. При цьому, оскільки ухвалою від 12.01.2024 року позивач був звільнений по сплаті судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved