Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ Представник позивача [PERSON] - адвокат Грайворонський І.В. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачів на користь позивача кошти за попереднім договором купівлі-продажу у розмірі 185\~388,62 грн., з яких: 91415,00грн. забезпечувальний платіж, 91415,00 грн. штраф, 809,72 грн.- 3% річних та 1798,90 грн. інфляційні втрати за період прострочення з 09.12.2023 по 25.03.2024. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.12.2016 року між 06.12.2016 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу К.В. Хаславською за р. № 4268 (далі Договір). За умовами Договору [PERSON] та [PERSON] взяли на себе зобов`язання не пізніше 06\~грудня 2023 року (включно) укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу місць спільного користування в комунальній квартирі [ADDRESS] , за суму в гривнях, що буде еквівалентна на день укладення договору 2\~350,00 доларів США по курсу Національного банку України, на умовах та в строки, зазначені в цьому договорі. Згідно із пунктом 2 Договору «Майбутні продавці» одержали від «Майбутнього покупця» забезпечувальний платіж в сумі 61\~399,57 грн., що еквівалентно 2\~350,00 доларів США по курсу Національного банку України за майбутню купівлю-продаж вищевказаних місць спільного користування в комунальній квартирі, який має бути зарахований при кінцевому розрахунку. В пункті 4 Договору його Сторони погодили, що якщо «Майбутні продавці» відмовляться продати «Майбутньому покупцю» зазначені в цьому договорі місця спільного користування в комунальній квартирі до 06.12.2023 (включно), то вони зобов`язуються в 3-х денний термін повернути «Майбутньому покупцю» всю суму забезпечувального платежу та додатково сплатити йому штраф в сумі що буде дорівнювати 100% забезпечувального платежу. Станом на 25.03.2024 згадані вище місця загального користування в комунальній квартирі не продані позивачу, що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (Інформаційні довідки від 25.03.2024). Грошові кошти в сумі 2\~350,00 доларів США відповідачі позивачу не повернули ні в 3-денний термін, ні зараз, чим порушили взяте на себе договірне зобов`язання, на яке вільно погодились. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з цим позовом. 25.04.2024 до суду від представника позивача [PERSON] адвоката Грайворонського І.В. надійшла заява, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/ або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо наступного нерухомого майна: 1-кімнатна квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна (1754524963101), а також щодо 2-кімнатної квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 37525839. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року в задоволенні заяви представника позивача адвоката Грайворонського М.В. про забезпечення позову відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 14.08.2024 року ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2024 року - скасовано. Заяву про забезпечення позову задовольнити частково. Заборонено відчуження 1-кімнатної квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна (1754524963101), яка належить на праві власності [PERSON] . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2024 року, ухваленим у цивільній справі № 642/1614/24, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 185388 (сто вісімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят вісім) грн. 62 коп., з яких: 91415,00грн.- забезпечувальний платіж, 91415,00грн. штраф, 809,72грн. - 3% річних, 1748,90грн. інфляційні втрати. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за подання позовної заяви 1853,89 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову 484,48 грн., всього 2338 (дві тисячі триста тридцять вісім) грн. 37 коп., в рівних частка, тобто по 1169,19 грн. з кожного. 10.12.2024 року представник [PERSON] - адвокат Поліщук О.Л. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. В обґрунтування заяви зазначено, що відповідач не був повідомлений про розгляд зазначеної цивільної справи, жодних судових повісток та процесуальних документів про розгляд справи відповідачка не отримувала, про справу дізналась випадково, копію заочного рішення вона отримала лише 27 листопада 2024 року. Проти позовних вимог позивача заперечує, з посиланням на те, що судом не були дослідженні обставини та докази, які є суттєвими для розгляду даної справи, які могли вплинути на рішення суду. Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] набули у власність 28/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] житловою площею 132,5 кв.м., загальна площа з місцями спільного користування - 224,2 кв.м. Зокрема, на частку відповідачів припадали приміщення № 2, 2а, 2б, 2в з відповідною частиною місць спільного користування, загальною площею 62,3 кв. метрів, у тому числі житловою площею - 14,8 кв. метрів. Вказані обставини підтверджуються копією договору дарування частки квартири від 21.07.2011 р. та копією технічного паспорта на комунальну квартиру [ADDRESS] шлях. В 2016 році співвласники вищезазначеної комунальної квартири [ADDRESS] домовились розділити її на 5 (п`ять) окремих квартир для чого узгодили між собою план поділу. Що підтверджується планом поділу квартири. Для реалізації плану поділу та проведення подальшої реконструкції з виділенням окремих квартир позивач запропонував викупити у відповідачів їхню частку в приміщеннях спільного користування комунальної квартири [ADDRESS] , а саме 28/100 часток приміщення № 13 (кухня площею 21,8 кв.м.), частка якого складає 6,1 кв.м., 28/100 часток приміщення № 7 (ванна кімната площею 6,2 кв.м.), частка якого складає 1,73 кв.м. за суму в гривнях, що буде еквівалентна на день укладення договору 2 350,00 доларів США. Відповідачі погодились на цю пропозицію позивача продати йому за 2350 доларів США свою частку, а саме 7,83 кв.м. в приміщеннях спільного користування, якими на той час були кухня та ванна кімната комунальної квартири [ADDRESS] шлях. Саме за ініціативою позивача угода між сторонами була оформлена у вигляді попереднього договору, а не договору купівлі-продажу частки комунальної квартири. Таким чином, сторонами було укладено попередній Договір від 06 грудня 2016 року, за яким відповідачі - [PERSON] та [PERSON] взяли на себе зобов`язання не пізніше 06 грудня 2023 року (включно) укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу місць спільного користування в комунальній квартирі [ADDRESS] , а саме: 28/100часток приміщення № 13 (кухня площею 21,8 кв.м.), частка якого складає 6,1 кв.м., 28/100 часток приміщення № 7 (ванна кімната площею 6,2 кв.м.), частка якого складає 1,73 кв.м. за суму в гривнях, що буде еквівалентна на день укладеннядоговору 2 350,00 доларів США по курсу Національного банку України, на умовахта строки, зазначені в цьому договорі (пункт 1 Договору). Дійсно, відповідно до умов пункту 2 попереднього договору відповідачі одержали від позивача як забезпечувальний платіж 61 399,57 грн., що еквівалентно 2 350,00 доларів США по курсу Національного банку України за майбутню купівлю-продаж вищевказаних місць спільного користування в комунальній квартирі, який має бути зарахований при кінцевому розрахунку. Після отримання вказаних грошових коштів від позивача, відповідачі виконали свої зобов`язання та відмовились на користь позивача від своєї частки в приміщеннях спільного користування, що фактично надало позивачу можливість одноосібно володіти та використати площу кухні та ванної кімнати комунальної квартири [ADDRESS] для створення в результаті реконструкції нового об`єкта нерухомого майна - окремої квартири [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 14,2 кв.м., загальною площею 38 кв.м. При цьому, відповідачі ніколи не відмовлялись від виконання умов попереднього договору від 06.12.2016 року щодо укладання з позивачем договору купівлі - продажу місць спільного користування в комунальній квартирі [ADDRESS] . Саме позивач втратив інтерес до нотаріального оформлення договору купівлі - продажу після того, як отримав від відповідачів у фактичне одноосібне володіння кухню та ванну кімнату комунальної квартири [ADDRESS] та використав нежитлову площу цих приміщень в процесі реконструкції для створення окремої квартири [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване за позивачем - [PERSON] 29.01.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754524963101. В результаті проведеної реконструкції на площі комунальної квартири [ADDRESS] , яка залишилась в користуванні відповідачів, було створено окрему однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 14,8 кв.м., загальною площею 44,2 кв.м., право власності на яку було зареєстроване за відповідачами 29.01.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754680663101. Таким чином, після відчуження на користь позивача своєї частки площі в місцях загального користування (кухня і ванна кімната) та проведення реконструкції в комунальній квартирі [ADDRESS] , загальна площа, яка залишилась у власності відповідачів зменшилась з 62,3 кв.м. до 44,2 кв.м. 17 квітня 2019 року відповідачі за договором купівлі - продажу продали належну їм на праві власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 14,8 кв.м., загальною площею 44,2 кв.м. Цього ж дня, 17 квітня 2019 року, відповідачка - [PERSON] за договором купівлі - продажу придбала у позивача - [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 14,2 кв.м., загальною площею 38 кв.м. Таким чином, позивач в грудні 2016 року отримав від відповідачів належну їм частину місць загального користування комунальної квартири [ADDRESS] та використав цю нежитлову площу під час реконструкції комунальної квартири [ADDRESS] для створення квартири [ADDRESS] шлях, а потім 17 квітня 2019 року продав цю квартиру відповідачці. Надана позивачем інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.03.2024 року не відповідає дійсності, оскільки після завершення реконструкції та реєстрації права власності на окремі квартири 29.01.2019 року, комунальна квартира [ADDRESS] шлях фізично перестала існувати як об`єкт нерухомого майна, про що позивачу достеменно відомо. Отже у відповідачів не має і не може бути права власності на частину об`єкта нерухомого майна, який фізично перестав існувати. За вказаних обстав позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів забезпечувального платежу у розмірі 91415,00 грн., а також передбаченого п.4 попереднього договору штрафу у сумі, що дорівнює 100% забезпечувального платежу, та похідні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних у розмірі 809,72грн., та інфляційних втрат у розмірі1748,90 грн. є необґрунтованими Враховуючи зазначене, просила суд поновити строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, переглянути та скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2024 року у справі №642/1614/24. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2024 року заяву про перегляд заочного рішення прийнято до розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2024 року заяву представника [PERSON] » - адвоката Поліщука О.Л. про перегляд заочного рішення - задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу - скасовано. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року витребувано у Міністерства оборони України відомості чи перебуває [PERSON] на військовій службі, витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетинання [PERSON] державного кордону України. Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 09.04.2025 №19/29091-25-Вих. відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України гр. України [PERSON] , [INFO] , в Базі даних не виявлено. Згідно відповіді начальника управління персоналу штабу [INFO] від 08.04.2025 року №116/2/1/6/33728 станом на 02.04.2025 гр. [PERSON] , [INFO] , на військову службу під час мобілізації на особливий період не призивався. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2025 року витребувано з Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію чи існує актовий запис про смерть відповідача [PERSON] . Згідно відповіді Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.04.2025 року №1420/2046-10-25-32.24/32.24 перевіркою облікових даних архівного фонду Відділу та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , не виявлено. 25 квітня 2025 року на виконання Закону України від 26.02.2025 №4273-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 25 квітня 2025 року змінено найменування Ленінського районного суду міста Харкова на Холодногірський районний суд міста Харкова та здійснено відповідну державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Представник позивача [PERSON] адвокат Грайворонський І.В. у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , та її представник адвокат Поліщук О.Л. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, та надали пояснення, посилаючись на обставини викладені в заяві про перегляд заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом оголошення на веб-сайті суду, про причини неявки суду не повідомили. Відзив на позов не надав. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками направлялися відповідачам засобами поштового зв`язку, про що свідчить поштові повідомлення, які повернулось на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 5\~статті 279 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, дослідивши надані та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених\~ст. 16 ЦК України\~способами. Згідно ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. \~\~\~\~\~\~ Згідно з ч. ч. 1, 3\~ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. \~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що 06.12.2016 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В., зареєстрований в реєстрі за номером № 4268. За умовами Договору [PERSON] та [PERSON] («Майбутні продавці») взяли на себе зобов`язання не пізніше 06 грудня 2023 року (включно) укласти з [PERSON] («Майбутній покупець») договір купівлі-продажу місць спільного користування в комунальній квартирі [ADDRESS] , а саме: 28/100 часток приміщення № 13 (кухня площею 21,8 кв.м.), частка якого складає 6,1 кв.м., 28/100 часток приміщення № 7 (ванна кімната площею 6,2 кв.м.), частка якого складає 1,73 кв.м. за суму в гривнях, що буде еквівалентна на день укладення договору 2\~350,00 доларів США по курсу Національного банку України, на умовах та строки, зазначені в цьому договорі (пункт 1 Договору). \~Згідно із пунктом 2 Договору «Майбутні продавці» одержали від «Майбутнього покупця» забезпечувальний платіж в сумі 61\~399,57 грн., що еквівалентно 2\~350,00 доларів США по курсу Національного банку України за майбутню купівлю-продаж вищевказаних місць спільного користування в комунальній квартирі, який має бути зарахований при кінцевому розрахунку. При цьому сторони в п. 2 попереднього договору не встановили, що передбачений у цьому пункті забезпечувальний платіж є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, які передбачені\~ст. 546 ЦК України, тобто, є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, а встановили щодо цього забезпечувального платежу відповідні наслідки, які настануть у випадку невиконання умов цього попереднього договору та які передбачені п. 4 цього договору. В пункті 4 Договору його Сторони погодили, що якщо «Майбутні продавці» відмовляться продати «Майбутньому покупцю» зазначені в цьому договорі місця спільного користування в комунальній квартирі до 06.12.2023 (включно), то вони зобов`язуються в 3-х денний термін повернути «Майбутньому покупцю» всю суму забезпечувального платежу та додатково сплатити йому штраф в сумі що буде дорівнювати 100% забезпечувального платежу. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.03.2024 року 28/100 квартири [ADDRESS] є приватною спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] та її представник заперечують проти позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачі ніколи не відмовлялись від виконання умов попереднього договору від 06.12.2016 року щодо укладання з позивачем договору купівлі - продажу місць спільного користування в комунальній квартирі [ADDRESS] . Саме позивач втратив інтерес до нотаріального оформлення договору купівлі - продажу після того, як отримав від відповідачів у фактичне одноосібне володіння кухню та ванну кімнату комунальної квартири [ADDRESS] та використав нежитлову площу цих приміщень в процесі реконструкції для створення окремої квартири [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване за позивачем - [PERSON] 29.01.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754524963101. На підтвердження своїх доводів надали суду відповідні докази. Так, згідно копії договору дарування частки квартири від 21.07.2011 року відповідачі отримали безоплатно у власність 28/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] , а саме приміщення №2, 2а, 2б, [ADDRESS] , з відповідною частиною місць спільного користування загальною площею 62,3 кв.м., житловою площею 14,8 кв.м. Відповідач [PERSON] в своїх запереченнях вказує, що в результаті проведеної реконструкції на площі комунальної квартири [ADDRESS] , яка залишилась в користуванні відповідачів, було створено окрему однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 14,8 кв.м., загальною площею 44,2 кв.м., право власності на яку було зареєстроване за відповідачами 29.01.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1754680663101. Таким чином, після відчуження на користь позивача своєї частки площі в місцях загального користування (кухня і ванна кімната) та проведення реконструкції в комунальній квартирі [ADDRESS] , загальна площа, яка залишилась у власності відповідачів зменшилась з 62,3 кв.м. до 44,2 кв.м. 17.04.2019 року відповідачі за договором купівлі-продажу продали належну на праві власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 14,8 кв.м., загальною площею 44,2 кв.м. Цього ж дня, 17.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] , житловою площею 14,2 кв.м., загальною площею 38,0кв.м. Судом достеменно не встановлено, що на виконання умов попереднього договору позивачу було фактично передано у власність місця спільного користування, що належали відповідачам. Матеріали справи не містять доказів того, що на виконання умов попереднього договору між сторонами було укладено Договір купівлі-продажу місць спільного користування в комунальній квартирі [ADDRESS] . Грошові кошти в сумі 2\~350,00 доларів США, передані позивачем за майбутню купівлю-продаж вищевказаних місць спільного користування в комунальній квартирі, станом на день звернення до суду відповідачі не повернули. Згідно з вимогами України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1ст.\~635\~ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Положеннями ч. 1\~ст. 598 ЦК України\~визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. \~Згідно з ч. 3\~ст. 635 ЦК України\~зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно п. 8 Договору його Сторони погодили, що даний договір вважається припиненим, якщо договір купівлі-продажу місць спільного користування в комунальній квартирі не укладено в строк, зазначений в п. 1 цього Договору і жодна із сторін протягом 10 днів після цього не направила іншій стороні письмові пропозиції щодо укладення основного договору (телеграмою або рекомендованим листом з повідомленням про вручення). Сторонами погоджено, що основний договір мав бути укладений не пізніше 06 грудня 2023 року. Матеріали справи не містять доказів укладення основного договору та не містять доказів направлення будь-якою із сторін попереднього договору пропозиції про його укладення. Достеменно судом не встановлено, з причини чиїх саме дій не було укладено договір купівлі-продажу. Суд дійшов висновку, що попередній договір купівлі-продажу від 06.12.2016 є припиненим з 07.12.2023 року. Суд відзначає, що грошова сума, яка не забезпечує виконання умов договору, є сумою, яка перераховується згідно договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані, є авансом (попередньою оплатою). При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, та в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17. Водночас, на відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц. Поряд з цим, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2018 у справі № 910/11491/17, у випадку не укладення основного договору, сплачена відповідачу сума гарантійного платежу за попереднім договором є авансом та підлягає поверненню позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, сам факт не укладення основного договору у строк, визначений попереднім договором, є порушенням зобов`язання. З урахуванням зазначеного, зобов`язання (повернення забезпечувального платежу), відповідно до положень частини 1 статті 530 ЦК України, фактично виникло у відповідачів у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами попереднього договору строку на укладання основного договору. Таким чином, у відповідачів виникло зобов`язання повернути позивачу суму забезпечувального платежу (авансу (попередньої оплати)) відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку на укладення основного договору, тобто з 07 грудня 2023 року. При цьому, направлення жодних додаткових вимог не є обов`язковим. Вищевикладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19. Таким чином, оскільки основний договір, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам чинного законодавства, сторонами у справі укладений не був, сплачена відповідачам сума гарантійного платежу є авансом та підлягає поверненню позивачу. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12. Отже, забезпечувальний платіж, який сплачено позивачем відповідно до умов попереднього договору, є авансом та підлягає поверненню у зв`язку з не укладенням основного договору у строки, визначені попереднім договором. При цьому суд зауважує, що доказів визнання недійсним попереднього договору або його окремих положень чи розірвання договору до матеріалів справи не надано. З огляду на зазначене, передана позивачем відповідачеві грошова сума у загальному розмірі 2350,00 грн., що еквівалентно на національну валюту по курсу НБУ на дату подання позову сумі 91415,00грн., є авансом, який підлягає поверненню, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Судом враховано, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень посилався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17. За таких обставин відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 571 ЦК України та стягнення з відповідача додаткових грошових коштів у розмірі завдатку або його вартості. Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 809,72грн. грн, інфляційні втрати у розмірі 1748,90 грн за період з 09.12.2023 по 25.03.2024. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 викладено висновок, відповідно до якого виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17) (п. 68 постанови). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) (п. 73 постанови). Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (п. 74 постанови). При цьому Велика Палата Верховного відступила від протилежних висновків щодо застосування норми права (статті 625 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014 у справі № 921/266/13-г/7 (провадження № 3-90гс14) та від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16 (провадження № 3-133гс17); у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 910/23585/16, від 14.03.2018 у справі № 910/24853/13, від 26.10.2018 у справі № 910/1775/18, від 20.11.2018 у справі № 916/75/18, від 21.06.2019 у справі № 910/9288/18, від 01.07.2019 у справі № 910/5773/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 17.10.2018 у справі № 923/1151/17, від 18.12.2019 у справі № 906/190/19; у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 745/26/16-ц (провадження № 61-14087св18). Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, регульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 погодилась з вказаним вище висновком. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати. Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Суд погоджується з заявленим позивачем періодом нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, а саме з 09.12.2023 по 25.03.2024, проте не погоджується з сумою основної заборгованості, та зазначає, що гарантований платіж, який підлягає стягненню з відповідача становить 91405,00 грн. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог з огляду на часткове задоволення позову.

Outcome: partial