Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

18 березня 2025 року до провадження судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зменшення розміру стягуваних аліментів, в якій позивач просив суд постановити рішення, яким: зменшити розмір аліментів стягуваних з [PERSON] [INFO] на підставі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі 2-3233/11 від 23 лютого 2012 року на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] з 1/4 до 1/6 частину заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили до повноліття дитини або до зміни матеріального положення сторін; відкликати виконавчий лист виданий 19 квітня 2012 на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 лютого 2022; зменшити розмір аліментів стягуваних з [PERSON] [INFO] на підставі судового наказу від 21 лютого 2025 виданим Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 210/796/25 на користь [PERSON] [INFO] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] з 1/4 на 1/6 частину заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили до повноліття дитини або до зміни матеріального положення сторін; відкликати судовий наказ виданий 21 лютого 2025 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 210/796/25, провадження 2-н/210134/25. Зобов?язати [PERSON] [INFO] забезпечити можливість моєї зустрічі із сином [PERSON] [INFO] шляхом організації прибуття сина на територію України не рідше ніж двічі на рік, у період з 1 лютого по 31 березня та з 1 липня по 31 серпня щорічно, в обумовлене обома сторонами місце, на час не менше ніж 10 діб кожного разу. В разі наявності поважних причин відсутності можливості організації зустрічі сторони мають право погодити інший період зустрічі але не менше ніж двічі на рік по 10 діб кожного разу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відносно нього на примусовому виконанні перебувають два виконавчі провадження, підставою подання позовної заяви слугувала зміна сімейного та матеріального стану позивача, зумовлене наявністю нового утриманця, що є самостійною підставою для міни розміру аліментів. Позивач проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , з початком повномасштабного вторгнення, [PERSON] разом з їх спільним сином [PERSON] виїхала за межі України, на даний час перебуває на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, жодного разу не привозила їх спільного сина на території України, за її словами повертатись в Україну [PERSON] не планує. Зважаючи на таку поведінку [PERSON] та наявність законодавчих та службових обмежень щодо виїзду позивача за кордон України, можливість реалізації його батьківських прав на виховання та спілкування із його сином істотно обмежено, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 21 березня 2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в судове засідання. (а.с. 27) 09 квітня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що згідно відомостей, що перебувають у відкритому доступі, а саме - відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 07.04.2025 року стосовно боржника, [PERSON] , [INFO] , існує тільки одне виконавче провадження ВП № 51890397, яке перебуває стані примусового виконання - щодо стягнення аліментів на користь [PERSON] , дата відкриття [INFO] . Копія результату пошуку виконавчих проваджень додається. Таким чином, вбачається, що матеріальний стан позивача з серпня 2016 року не змінився. Доказів зміни сімейного стану позивача (укладення нового шлюбу, народження дитини, поява інших осіб, що потребують утримання), погіршення стану його здоров`я, існування інших поважних причин, що можуть вплинути на його можливість сплачувати аліменти у встановленому за рішенням суду розмірі, суду також не надано. Що стосується позовної вимоги щодо побачення з дитиною, зазначила, що відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, в позовній заяві обов`язково зазначаються відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. У випадку, якщо досудовий порядок врегулювання спору не проводився, в позовній заяві потрібно про це зазначити. Таким чином, позивач не довів належних та допустимих доказів існування спору із вказаного питання, тому у задоволення вказаної позовної вимоги слід відмовити у повному обсязі за відсутністю предмету спору. Виходячи з вищевикладеного, позовна заява є необґрунтованою, позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження викладених обставин позивачем не надано. Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року суд перейшов до розгляду вказаної справи за правилами загального позовного провадження та призначив дату підготовчого судового засідання. (а.с. 30) Ухвалою суду\~від 08\~травня 2025\~року залучено\~до участі\~у розгляді\~справи,\~у якості\~третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~-\~орган опіки\~та піклування Металургійної\~районної у\~місті ради та закрито підготовче провадження. (а.с. 45-46) Відповідач [PERSON] про перебування у провадженні суду вказаної справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення ухвали суду про прийняття до провадження справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 13.05.2025 року. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не направила. Відповідач вважається належним чином повідомленою про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлялася про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін, - не подала, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2012 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто щомісячно з [PERSON] на користь матері дитини [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до її повноліття, починаючи стягнення з 22.11.2011 року.(а.с. 9) Судовим наказом Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2025 року, стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи 12 лютого 2025 року до повноліття дитини. (а.с. 11) Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, конструкція зазначеної статті 192 СК України визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22). Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Верховний Суд\~України в\~постанові від\~05\~лютого 2014\~року в\~справі №6-143цс13\~дійшов висновку,\~що з\~огляду на\~відсутність імперативної\~заборони змінювати\~розмір аліментів\~шляхом зміни\~способу їх\~присудження,\~за положеннямист.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184\~цього Кодексу (ч.2 ст.182 СК України). Згідно з ст. ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх\~вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів і на момент розгляду даної справи змінився сімейний стан платника аліментів [PERSON] , який має двох неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а тому наявні підстави для зменшення розміру аліментів на утримання дітей. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог та зменшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2012 року (справа №2-3233/11) на утримання [PERSON] , [INFO] , та на користь [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2025 року (справа №210/796/25) на утримання [PERSON] , [INFO] до 1/6 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Щодо заявлених позовних про зобов`язання відповідача забезпечити можливість зустрічі позивача з сином [PERSON] [INFO] шляхом організації прибуття сина на територію України не рідше ніж двічі на рік, суд зазначає. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~(далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 4 Конвенції дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтресами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANTv. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголосив, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2023 року у справі № 569/14585/21 (провадження № 61-11045св23) за подібних фактичних обставин зробив висновок, що суди правильно врахували те, що діти наразі перебувають за кордоном, відстрочивши порядок виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, натомість зобов`язавши відповідача на цей період організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозв`язку через мобільні телефони, що сприятиме підтриманню зв`язку дітей із батьком до того часу, як вони повернуться до України. У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Зурахуванням вікових змін дітей, їхнього розвитку та потреб батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дітей, що відповідатиме інтересам дітей. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно до\~статті 153 СК України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України). У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Отже, міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. За змістом частин четвертої - шостої\~статті 19 СК України\~при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачем не долучено до матеріалів справи доказів вчинення перешкод відповідачем [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] . Звертаючись до суду з цим позовом, посилався на необхідність забезпечення йому права на спілкування з дитиною та участь у його вихованні. Однак, будь-яких доказів які б підтверджувались наявність перешкод у спілкування з сином, суду не надано. Посилання позивача на перебування сина за межами країни матеріалами справи не підтверджено. Той із батьків, який проживає окремо від своєї дитини, має право на особисте спілкування з нею, а інший не повинен перешкоджати у цьому, якщо тільки таке спілкування не супроводжується фізичним чи психічним насильством та/або буде доведено його негативний вплив на розвиток дитини (постанови Верховного Суду: від 05 жовтня 2022 року у справі №196/1202/19, від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/7011/23). Вирішуючи спір між сторонами суд враховує, що позивач [PERSON] бажає брати участь у спілкуванні та вихованні свого малолітнього сина [PERSON] , проявляє ініціативу в цьому, офіційно працевлаштований, має постійних дохід, сплачує аліменти на його утримання. Особисті неприязні стосунки між батьками, не можуть бути підставою для відмови у спілкуванні з дитиною, тому із батьків, який проживає окремо, а формальний підхід до вирішення вказаного питання є неприпустимим. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 487/2960/23 провадження № 61-8756св24. Враховуючи, що позивачем не надано суду жодного доказу на обґрунтування наявності перешкод у спілкуванні з сином [PERSON] , у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial