Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

03.12.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Артеміда» Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України про визнання права на приватизацію, в якому просив визнати за ним право на приватизацію житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування зазначеної вимоги зазначив, що його батько [PERSON] перебував у трудових правовідносинах із ДП «ДГ «Артеміда» ІК НААН України, під час чого йому 21.03.1994 року на підставі рішення Калинівської міської ради Вінницької області від 10.06.1993 року за № 268, був виданий ордер на житлове приміщення № 326, а саме на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (на теперішній час [ADDRESS] ), в якій він вселився [INFO] зі своєю сім`єю, та з цього моменту почав ним користуватися. [INFO] батько [PERSON] помер, не оформивши за життя правовстановлюючі документи на зазначений житловий будинок. Після його смерті, проживаючи зі своєю сім`єю в цьому будинку, він позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку, на якій він розташований, та зареєструвати в будинку своїх дітей, оскільки останній знаходиться у повному господарському віданні ДП «ДГ «Артеміда» ІК НААН України, а тому його права порушені та підлягають захисту в судовому порядку. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2024 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 09.12.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 28.02.2025 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадження. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 12.05.2025 року, до участі у справі залучено [PERSON] , [PERSON] в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, а дану справу розглянути за відсутності його представника адвоката Пронівої Н.В. Відповідач представник Державного підприємства «Дослідне господарство «Артеміда» Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали письмові заяви, згідно яких просили розглянути справу за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Згідно сталої правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 520/5386/15-ц, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника позивача, відповідача та третіх осіб, що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Суд, заслухавши вступне слово позивача, з`ясувавши обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши в порядку, визначеному законом у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 21.03.1994 року виконавчий комітет Калинівської міської ради, на підставі рішення № 268 від 10.06.1993 року, на ім`я громадянина [PERSON] видав ордер на жиле приміщення № 326, на право зайняття із сім`єю у складі: дружини [PERSON] , сина [PERSON] , сина [PERSON] , сина [PERSON] , жилого приміщення жилою площею 18,8кв.м., що складається із 2 (двох) кімнат в службовій квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Згідно поквартирної картки (Форма Б), [PERSON] (наймач), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син) [PERSON] (син), 22.03.1994 року зареєстрували своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер в місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 20.09.2021 року Калинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). На момент смерті [PERSON] , з ним за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син), про що свідчить довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб, видана 20.10.2021 року Державним підприємством «Дослідне господарство «Артеміда» Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України, та відомості щодо місця проживання, які наявні в паспорті громадянина України [PERSON] за серією [NUMBER] , виданим 11.07.2006 року Калинівським РВ УМВС України у Вінницькій області. [PERSON] та [PERSON] відповідно до заяв, посвідчених 02.03.2022 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В., які зареєстровані в реєстрі за №№ 600, 601, відмовились від спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] . Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовлено 27.03.2023 року Комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,5кв.м., житловою площею 24,4кв.м., складається з житлового будинку (літ.А), прибудови (літ.а), сараю (літ.Б), криниці (літ.№1), хвіртки (літ.№2), воріт (літ.№3), паркану (літ.№4), хвіртки (літ.№5). За висновком про оціночну вартість, складеного 14.02.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Експро Оцінка», оціночна вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить 119603грн.00коп. без ПДВ. Дані обставини встановлені рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 25.06.2024 року у справі № 132/462/24 (номер провадження 2/132/326/24), яке в передбаченому законом порядку набуло законної сили, яким було залишено без задоволення позов [PERSON] до Калинівської міської ради Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Як виснував суд, позивач та його померлий батько на момент вселення у спірну службову квартиру, достеменно знали кому саме вона належить, та від право власності на яку власник цього майна не відмовлявся, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач в контексті положень статті 344 ЦПК України не є добросовісним набувачем, а самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном як його батьком [PERSON] , так і ним самим, не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Не дивлячись на наведене, [PERSON] звернувся 03.12.2024 року до суду і позовом до ДП «ДГ «Артеміда» ІК НААН України про визнання права на приватизацію, в якому просить визнати за ним право на приватизацію житлового будинку [ADDRESS] . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, 16 ЦК України). У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного майна, та майна, що є в комунальній власності. У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові засади приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію, заборона приватизувати конкретне приміщення (частина друга та четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, а також постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19, від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц та у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 року у справі № 719/179/17, від 27 березня 2019 року у справі № 669/629/16-ц. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. З наданих позивачем доказів неможливо дійти висновку про те, що померлий [PERSON] за життя розпочав процес приватизації квартири, а саме - звернувся до органу приватизації з відповідною заявою та пакетом визначених законодавством документів, які б надали органу приватизації підстави для прийняття рішення щодо його заяви про приватизацію. З урахування недоведення позивачем даної обставини належними і допустимими доказами, суд приходить до висновку, що померлий [PERSON] не скористався своїм правом на приватизацію квартири. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Отже, на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України до складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації квартири, у разі, коли вона була у встановленому законом порядку розпочата спадкодавцем за життя та не завершена у визначений законом строк у зв`язку зі смертю заявника. Проте, до позивача [PERSON] не перейшло право на приватизацію спірного житлового приміщення, оскільки ним за життя не скористався спадкодавець [PERSON] та доказів його звернення до органу приватизації суду не надано. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 25.09.2024 року у справі №487/4542/23. Виходячи з вищевикладеного, позовну заяву [PERSON] до Державного підприємства «Дослідне господарство «Артеміда» Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] про визнання права на приватизацію, необхідно залишити без задоволення. За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed