Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) у якому просить: - встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до [INFO] [PERSON] та [PERSON] ; - визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та померлого [PERSON] квартиру [ADDRESS] у зв`язку з чим у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину вказаної квартири. В обґрунтування позову покликається на те, що з 1999 року позивач почала проживати із померлим [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу за адресою - [ADDRESS] (право власності на нерухоме майно належить позивачу). Відносини протягом 25 років мали характер сімейних, адже у позивача та померлого були взаємні права та обов`язки як подружжя, вели спільне господарство, підтримували у належному стані нерухоме майно, мали спільний сімейний бюджет, спільно купували речі, продукти харчування. 30 листопада 2007 року за спільні кошти позивача та померлого, як подружжя, була придбана квартира [ADDRESS] , а тому остання належить на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю, де частки дружини і чоловіка є рівними та становлять по 1/2 кожного. Похорон та поминальні обряди здійснено позивачем. Відповідачем через представника подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що докази надані позивачем на підтвердження факту спільного проживання є неналежними та не підтверджують такий факт. Вказує, що копія довідки депутата від 04.04.2024 має містити інформацію, яка відноситься до 30.11.2007. Копії фото мають містити відмітки про день, місяць та час та містити дані, які мають відношення до спільного проживання. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг повинні відноситись до 30.11.2007. Представником позивача 08.10.2024 подано до суду відповідь на відзив, яка містить наступні пояснення. Вказує, що відповідач у відзиві не заперечує той факт, що позивач та померлий проживали разом в одному приміщенні, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки. Щодо належності доказів, зазначає, що довідка депутата [PERSON] від 04.04.2024 містить інформацію про період проживання позивачки із померлим [PERSON] починаючи з 1999 року до дня його смерті. Також вказує, що фото зроблені в різний час та в різних місцях, що зокрема підтверджує факт спільного проживання. Квитанції про оплату комунальних послуг є належним доказом, оскільки підтверджують спільне утримання спірної квартири, за яку платила позивачка. 16 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 09 жовтня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову та просить у такому відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.03.2024. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно. Першою васильківською державною нотаріальною конторою 18 березня 2024 року заведено спадкову справу № 43/2024 після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] щодо прийняття спадщини. 30 серпня 2024 року державним нотаріусом Першої васильківської державної нотаріальної контори прийнято постанову № 874/02-14 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою позивачці відмовлено у оформленні спадкового майна за законом у зв`язку із відсутністю встановленого факту проживання однією сімєю та наявністю спадкоємця першої черги за законом, який усуває її від спадкування. Спадкоємцем першої черги є матір померлого [PERSON] - [PERSON] (відповідач у справі), яка також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Дані обставини підтверджено копією спадкової справи № 43/2024 після смерті [PERSON] , яка міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.68-87). Отже, у зв`язку із цим між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Сімейного кодексу України (далі - СК України). Щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до [INFO] [PERSON] та [PERSON] , суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до п. 1 Розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексуУкраїни застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до частини першої статті 36 Кодексу про шлюб та сім`ю України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. З огляду на вказане, встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року (справа № 303/2865/17), від 28 жовтня 2020 року (справа № 280/705/17), від 10 лютого 2021 року (справа № 204/5407/17). Згідно з ч. ч. 2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18). Згідно зі ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України судом можуть бути встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Однак, у разі наявності спору про право, такий факт установлюється у порядку позовного провадження. Відтак, позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права у порядку позовного провадження, адже між сторонами виник спір щодо спадкового майна. Звертаючись з даною позовною вимогою до суду позивач наводить аргументи про те, що спільно проживала з померлим [PERSON] в одній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки щодо майно, сплати житлово-комунальних послуг тощо. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що є сусідкою позивача, адже проживає на одному поверсі з нею у будинку по [ADDRESS] . Проживають у цьому будинку давно. Позивачка спочатку проживала із першим чоловіком, а після його смерті, орієнтовно з 1999 року почала зустрічатись із [PERSON] і почали проживати разом. Перебуває із позивачкою в дружніх стосунках, по сусідству часто заходила до неї додому. Вказує, що [PERSON] проживав там, вони вели спільне господарство, спільно святкували свята, запрошували їх у гості. В квартирі знаходились його речі та засоби гігієни у ванній. Померлий разом з позивачкою ходили разом в магазин. Зі слів позивачки планували купити квартиру, щоб здавати квартирантам, збирали на це гроші. Планували мати дітей. Стверджує, що вони жили як сім`я у квартирі позивача. Родичів [PERSON] , а саме брата та матір за весь час бачила декілька разів. Позивачка сама займалась похованням чоловіка, його родичі їй не допомагали. Свідок допомагала позивачці з організацією поховання. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що є сусідкою позивача та померлого. З ними була знайома. Товаришували. Іноді залишала в них доньку, щоб приглянули. Стверджує, що позивачка з померлим почали проживати спільно у 1999 році. Пам`ятає, бо вони разом святкували у них Новий рік. Стверджує, що вони жили як подружжя і в них були гарні стосунки. Підтверджує, що позивачка та померлий вели спільне господарство. Родичів померлого не бачила. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду свідчення, що він є рідним братом померлого [PERSON] вказує, що останній не проживав із позивачкою, вона є для родини чужою людиною. Зазначає, що [PERSON] до 2015 року проживав із матір`ю, а потім у квартирі по [ADDRESS] . Гроші на купівлю вказаної квартири позичав померлому свідок, а потім [PERSON] їх поступово віддав. Вказує, що в квартиру по [ADDRESS] приходив до позивачки з [PERSON] на каву, як до знайомої. Можливо він з нею зустрічався, але проживав по [ADDRESS] . Вказує, що допомагав йому по [ADDRESS] робити ремонт, приходив пару раз туди святкувати день народження з ним вдвох. сусідів в будинку на [PERSON] він не бачив та не знає. На похорон не приїхав та не займався його організацією, оскільки перевозить пальне, та не міг залишити вантаж. Матері про смерть сина [PERSON] він повідомив в день його смерті. А сам про смерть дізнався від позивачки, оскільки та знайшла тіло. Стан здоров`я матері задовільний. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що вона товаришує із позивачкою. Їх познайомили чоловіки, оскільки її чоловік та [PERSON] товаришували між собою. Відтак почали товаришувати родинами. Разом у 2008 році їздили на відпочинок на море. (Свідок надала для огляду фотознімки спільного відпочинку). Свідок проживає у будинку по [ADDRESS] на восьмому поверсі, а спірна квартира знаходиться на другому поверсі у тому ж під`їзді. підтверджує, що орієнтовно у 2007 році [PERSON] та [PERSON] купили квартиру в її підїзді з метою здавати її в оренду. У спірній квартирі проживали квартиранти, молода пара. Потім після їх проживання, орієнтовно перед початком повномасштабної війни [PERSON] та [PERSON] розпочали ремонт. він і на сьогодні незавершений. [PERSON] там ніколи не проживав. Він весь час проживав разом з позивачкою у її квартирі по [ADDRESS] . Вона з чоловіком неодноразово приходили до них в гості. Вказувала, що позивачка та померлий [PERSON] проживали разом як подружжя, [PERSON] дуже гарно готувала, гарна господиня. [PERSON] постійно хвалив її, відносився до неї як до дружини. В них були гарні стосунки. Вказує, що вона працює в магазині біля їх дому по [ADDRESS] , та родина постійно купувала в неї продукти харчування. Вважає, що вони вели спільний побут, харчувались разом, обирали продукти разом. Також вказує, що вони родинами їздили на 7-й кілометр в Одесу, де купували речі, і ці спільні речі заносили в квартиру на [PERSON] . Там бачила речі [PERSON] . [PERSON] показував ремонт і в квартирі на [PERSON] і те, що робив ремонт в квартирі на [PERSON] , оскільки ремонт він робив своїми руками. Позивачем надано ряд письмових доказів, щодо підтвердження факту спільного проживання та ведення господарства. Так копіями платіжних чеків за період 2023-2024 роки підтверджується, що позивачка оплачувала комунальні послуги за утримання нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , та квартири [ADDRESS] . (а.с.29-34). Окрім того як доказ спільного проживання суду для огляду були надані оригінали квитанцій про оплату комунальних послуг за спірну квартиру починаючи з 2019 року, де платником у зазначених квитанціях значиться [PERSON] , однак оригінали зберігаються у позивачки. Окрім цього, судом досліджено ряд поданих позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності позивачки із померлим [PERSON] у певних місцях: на відпочинку, біля громадських місць, на святкуванні.(а.с.18-19). Відповідно до довідки депутата Васильківської міської ради Маркова В.С. від 04.04.2024 у період часу з 1999 року по 28.02.2024 разом із [PERSON] проживав та вів спільне господарство за адоесою: [ADDRESS] її цивільний чоловік [PERSON] . [PERSON] поховала [PERSON] за власний рахунок [INFO] . Відповідно до свідоцтва про поховання виданого [PERSON] 05.03.2024(а.с.36) та накладних від 29.02.2024 (а.с.35-36) позивачка займалась похованням [PERSON] . Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що аналізуючи подані до суду сторонами докази, як окремо кожен так і в сукупності між собою, суд установив, що позивач із померлим [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже дані обставини підтверджено показаннями свідків, які між собою узгоджується, встановленням даних про те, що такі особи проживали разом в одній квартирі, несенням витрат на утримання майна, копіями фотокарток, довідкою депутата про спільне проживання. Разом з тим, суд критично сприймає показання свідка [PERSON] , адже вони не узгоджуються із матеріалами справи, суперечать їм. Окрім того, свідок є єдиним живим сином відповідачки, дітей ні він, ні померлий [PERSON] не має, а тому свідок може мати особистий інтерес у відмові в позові. Щодо позовної вимоги про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділу, суд прийшов до наступного. Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. У статті 60 СК України (яка міститься у главі 8 цього Кодексу)закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із статею 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження №61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Суд встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.11.2007 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] та зареєстрував право власності на зазначену квартиру в КП КОР "Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації"(а.с.27, 28-зворот). Таким чином, надавши правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана померлим [PERSON] та [PERSON] у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак за належні йому особисті кошти. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що квартиру [ADDRESS] необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності та в порядку поділу такого майна колишнього подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Outcome: approved