Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог [PERSON] в особі представника звернулася до суду з позовом до Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про встановлення факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] , факту належності Сертифікату на право на земельну частку (пай) та Державного акту на право приватної власності на землю, факту належності [PERSON] заповіту, визнання права на земельну частку (пай) із земель, що перебувають у колективній власності АТ «Мрія», визнання права власності за заповітом на житловий будинок по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] померла її тітка [PERSON] , з якою вони проживали разом по [ADDRESS] . Відповідно до заповіту, посвідченого 02.12.1997 року, тітка заповіла позивачці все своє майно. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай) розпайованого КСП «Мрія», земельних ділянок, право на які посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю та житлового будинку по [ADDRESS] . Спадщину позивачка прийняла, фактично вступила у володіння та управління майном. При зверненні до нотаріуса із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину, нотаріус відмовив у його видачі у зв`язку з тим, що в паспорті позивача відсутні дані про реєстрацію на час відкриття спадщини, що не дає можливості встановити факт прийняття спадщини, шляхом проживання (реєстрації) із спадкодавицею на час її відкриття. Таким чином, [PERSON] не може оформити спадщину. Також, перешкодою в прийнятті спадщини являється неточність у правовстановлюючих документах та заповіті, де ім`я та по батькові спадкодавця написано по різному, що потребує встановлення факту належності даних документів [PERSON] .. Іншим чином, як в судовому порядку, встановити факт належності спадкодавцю правовстановлюючих документів та прийняття спадщини, встановити право на земельну частку (пай) та право власності на спадкове майно, немає можливості. Процедура та позиції сторін Ухвалою судді від 01.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 13.05.2025 від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. 30.05.2025 від представника відповідача Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, не заперечив проти задоволення позову. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, будучи допитана в порядку допиту свідка пояснила, що [INFO] померла її рідна тітка [PERSON] , яка не перебувала в шлюбі. На момент смерті [PERSON] проживала з позивачкою, яка здійснювала догляд за нею, та займалася похованням. [PERSON] доглядає за будинком, обробляє земельну ділянку. В селі на [PERSON] говорили «баба [PERSON] », по батькові вона називалась « [PERSON] ». До нотаріуса позивачка не зверталася, оскільки не мала на це коштів. В судовому засіданні представник позивача уточнену заяву підтримав, не заперечив проти розгляду справи без участі представника відповідача. На підставі ст. ст.\~211,\~223 ЦПК України,\~суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Суд, дослідивши та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с. Краківщина Брусилівського району Житомирської області померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 28.02.2000 (а.с.7). Довідкою Хомутецької сільської ради №13 від 26.12.2008 підтверджується, що [PERSON] на день смерті проживала та вела спільне господарство зі своєю племінницею [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.8). Згідно архівної довідки (витягу з погосподарської книги) №290 від 09.12.2024, [PERSON] була головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії ЖТ № 0197906 від 11.04.1997, [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності АТ «Мрія» (а.с.11). 02.12.1997 [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на земельні ділянки, площею 0,58 га, в с. Краківщина Хомутецької сільської ради (а.с.12). Згідно заповіту від 02.12.1997, посвідченого секретарем виконкому Хомутецької сільської ради Брусилівського району, Король А.Д. заповіла усе своє майно племінниці [PERSON] (а.с.10). 22.12.2024 [PERSON] виготовлено технічну документацію на будинок садибного типу з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-17). З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного натаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Отрищенка О.І. від 09.12.2024 встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , спадкова справа на її майно не відкривалася. [PERSON] на надано довідку про місце реєстрації [PERSON] , що не дало можливості визначити місце відкриття спадщини. У паспорті [PERSON] відсутня інформація про місце її реєстрації на час відкриття спадщини, що не дало можливості встановити факт прийняття спадщини шляхом проживання (реєстрації) із спадкодавицею на день відкриття спадщини (а.с.18). Інформаційна довідка зі спадкового реєстру від 09.12.2024, створена за запитом приватного нотаріуса Отрищенка О.І. вказує, що інформація про відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] , станом на 09.12.2024, відсутня (а.с.19). Інформаційна довідка зі спадкового реєстру від 09.12.2024, створена за запитом приватного нотаріуса Отрищенка О.І. вказує, що інформація про заповіти після смерті [PERSON] , станом на 09.12.2024, відсутня (а.с.20). Згідно з експертними висновками №056/2073-m від 20.12.2024, №056/33-m від 10.01.2025, імена « [PERSON] » і « [PERSON] » є ідентичними та по батькові « [PERSON] », « [PERSON] » і « [PERSON] » є ідентичними (а.с.27-28). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була сусідом баба [PERSON] , та жила сама, не мала чоловіка та дітей, її доглядала [PERSON] , після смерті баби [PERSON] саме [PERSON] доглядає за житлом. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що давно знав [PERSON] , на час смерті багато років тому вона жила сама, дітей не мала, її будинок доглядає з тих пір [PERSON] . Інших доказів по суті позову не надано. Законодавство, оцінка доводів сторін, мотиви застосування норм права та висновки суду по суті спору За змістом частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~ст.4 ЦПК України\~та ч. 1, п.п. 1, 3, 4, 7, ч. 2\~ст.16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ст. 12 ЦПК України\~передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вирішуючи позовні вимоги про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п.4\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як випливає із змісту\~ст.548 ЦК УРСР 1963 року, спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття (яким є день смерті спадкодавця) лише в тому разі, якщо вона прийнята спадкоємцем. Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року\~визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законодавством термін. Відповідно до\~ст.529 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, спадкоємцем за заповітом була лише позивачка. Вона прийняла спадщину фактично вступивши у володіння та управління спадковим майном, зберігає оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. В суду немає підстав не довіряти наявним в матеріалах справи документам та показам свідків, а тому суд вважає доведеним факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] . Встановлення факту прийняття спадщини необхідно для оформлення спадщини. Згідно\~ст. 315 ЦПК, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказане кореспондується з правом особи на встановлення в судовому порядку факту належності Державного акту на право приватної власності спадкодавцю, роз`ясненому в п. 2 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7. Згідно до п. 6 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України,\~судом встановлюються факти належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною 2 передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р.№ 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факт належності Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0197906 від 11.04.1997, Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ № 014498 від 02.12.1997, факту належності [PERSON] заповіту від 02.12.1997, реєстровий номер 228 померлій [PERSON] підтверджується сукупністю доказів та висновками щодо різних варіантів написання імені по-батькові [PERSON] . Встановлення вказаних юридичних фактів необхідне позивачу для реалізації свого права на спадкування майна за заповітом. Матеріалами справи підтверджено ту обставину, що позивачка є єдиною спадкоємицею майна [PERSON] . Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення фактів, що мають юридичне значення. Розглядаючи позовну вимогу про визнання права власності на спадкове майно суд керується наступним. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до\~ст. 1216 - 1218 ЦК України\~спадкування є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи ( спадкоємця), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.. За змістом\~ст. 328 ЦК України\~право власності на майно набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно\~ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 та ч. 3\~ст.\~1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частина 1 статті 1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті1296,1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вказані роз`яснення мають на увазі, що спадкоємець повинен звернутися до суду у порядку позовного провадження з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як встановлено, будинок, [ADDRESS] не зареєстрований в Реєстрі нерухомого майна, лише погосподарскій книзі рахується за [PERSON] . Згідно роз`яснень інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" у період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. При цьому виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985- 1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності, відтак суд вважає підтвердженим право власності спадкодавця на спірний будинок. Іншим чином, ніж в судовому порядку, визнати право власності на спадкове нерухоме майно позивач не може в зв`язку з відмовою нотаріуса у вчинені вказаною нотаріальної дії, проте визнання права власності на спадкове майно є законним та справедливим інтересом. Отже, позов подано до належного відповідача, позовні вимоги в наведеній вище частині є обґрунтованими. Водночас, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 22 вересня 2021 року у справі\~№227/3750/19. Також, у Постанові від 08 грудня 2022 року справа № 518/164/20 провадження № 61-3612св22 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. Тому, оскільки судом задоволено вимоги [PERSON] в частині належності спадкодавцю [PERSON] правовстановлюючих документів - Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0197906 від 11.04.1997, Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ № 014498 від 02.12.1997, факту належності [PERSON] заповіту від 02.12.1997, реєстровий номер 228, та враховуючи зміст постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, то суд приходить до висновку, що вимога в частині визнання права на земельну частку (пай) та визнання права власності на земельні ділянки- є безпідставними так як з досліджених доказів не вбачається неможливості оформлення спадщини на земельну частку (пай) в позасудовому порядку. З урахуванням викладених позивачем обставин та досліджених у судовому засіданні доказів, що оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial