Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

18.09.2024 року до суду звернувся представник позивача адвокат Мантула О.С. в інтересах [PERSON] із позовною заявою до відповідача про визнання договору дійсним. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 11 лютого 1998 року між позивачем з однієї сторони та Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Котовського з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на товарній біржі Придніпровська товарна біржа за №47/Ф3. Сторони договору домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, повністю виконали його умови, а також дотримались процедури державної реєстрації переходу права власності на об`єкт купівлі-продажу, що свідчить про реальність та дійсність такого правочину. Право власності на придбаний будинок зареєстровано у КП «Синельниківське МБТІ» 12.03.1998 року в реєстровій книзі №9, за реєстром №186. На теперішній час при зверненні до нотаріуса з метою продажу даного будинку позивачу стало відомо про недійсність біржової угоди і необхідність підтвердження її дійсності в судовому порядку, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу квартири не були виконані вимоги статті 220 ЦК України в частині нотаріального оформлення вказаної угоди. Колективне сільськогосподарське підприємство ім. Котовського на даний час ліквідоване, правонаступників не має. Зі змісту Договору №47/ФЗ від 11 лютого 1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Придніпровській товарній біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав. У відповідності до вимог статті 227 ЦК УPCP даний договір підлягав реєстрації в Синельниківському бюро технічної інвентаризації. Отже, зареєструвавши на підставі Договору №47/ФЗ від 11 лютого 1998 року за позивачем право власності на вищевказаний будинок, держава тим самим визнала його право власності, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Тому немає підстав для визнання нікчемним Договору №47/ФЗ від 11 лютого 1998 року, що зареєстрований на Придніпровській товарній біржі. Таким чином, враховуючи що на час укладання договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, з метою захисту права власності позивача, даний договір може бути визнаний судом дійсним, іншим шляхом захистити свої права у нього немає можливості. Ухвалою суду від 23.09.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 09.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 17.02.2025 року по справі замінено первісного відповідача Славгородську селищну раду Синельниківського району Дніпропетровської\~області належним відповідачем Раївською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області. У сьогоднішнє судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, просили прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Суд, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, вважає, що висунуті позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України\~передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно\~зі ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 11.02.1998 року між Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Котовського (продавець) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з другої, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №47/Ф3, який був зареєстрований на Придніпровській товарній біржі. За вказаним договором продавець продав, а покупець купив будинок загальною площею 71,30 кв.м, житловою площею 52,30 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно реєстраційного напису на договорі, житловий будинок в цілому зареєстровано Синельниківським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] , записано в реєстрову книгу №9 за реєстровим №186 від 12.03.1998 року. Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 15.08.1996 року, [PERSON] станом на 08.10.2007 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-6). Всі істотні умови договору купівлі продажу нерухомого майна були виконані, а саме продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, але нотаріально договір посвідчено не було. Отже, відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна перешкоджає позивачу набути право власності на придбаний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки правовідносини виникли між сторонами в період дії Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, суд, враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вважає, що на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час укладення договору. Відповідно до вимог ст. 227 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, та пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Відповідно до ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, коли реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до п. 9 Додатку №1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних чи фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, одним з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, визначала Договори купівлі продажу, міни, зареєстровані біржею. Пунктом 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом міністерства України від 18 червня 1994 року №18/5, прямо передбачалося, що право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, договором купівлі продажу, зареєстрованим на біржі. Отже, слід зазначити, що держава Україна свого часу через відповідний орган, який відповідно до законодавства мав право реєструвати договори купівлі-продажу (КП «Синельниківське БТІ»), - визнала за [PERSON] право власності на придбані житловий будинок, а тому зі сплином часу, невизнання іншими органами, яким Держава надала право реєструвати право власності, договору купівлі-продажу - буде порушенням принципу правової визначеності. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторонами були виконані усі істотні умови договору, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved