Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу посилаючись на те, що сторони зареєстрували шлюб 25 листопада 2018 року у Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №2325. В даний час в них різні погляди на життя, вони втратили почуття любові, причиною чого є постійні непорозуміння та сварки. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину. Крім того, він просив встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини. В судове засідання представник позивача не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнала. Суд, дослідивши письмові докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25 листопада 2018 року у Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №2325. В даний час в них різні погляди на життя, причиною чого є постійні непорозуміння та сварки. Вони тривалий час спільно не проживають. Сім`я розпалася у зв`язку із різними поглядами на життя, на ведення домашнього господарства, на дозвілля. Від шлюбу вони мають одну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає із позивачем. За таких обставин суд вважає, що збереження шлюбу протирічить інтересам сторін, а тому його необхідно розірвати. Що стосується вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, то в її задоволенні слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 19.12.2024 року сторонами досягнуто згоди щодо участі у вихованні та утриманні спільної дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно вищевказаного договору виховання, догляд, фінансове забезпечення, утримання та проживання дитини повністю покладається на батька. У своїй заяві позивач не оспорює місце проживання спільного сина. Тобто спору між сторонами щодо місця проживання дитини не існує. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки. Відповідно до\~п.2\~ч.1\~ст.164\~СК Українимати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22). СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2025 року по справі №128/3616/24. Таким чином, враховуючи позицію сторін, які в досудовому порядку досягли згоди стосовно виховання дитини, в матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із вищевикладеним суд не приймає визнання позову відповідачем в цій частині вимог, оскільки це порушує права як відповідача, так і дитини. На підставі ст.ст.5, 7, 110, 112, 141, 157, 164 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: partial