Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

11.12.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, у якому просить визнати за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , також позивачка просить покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору і витрати на правову допомогу. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне померлій майно, а саме: кв. [ADDRESS] (колишня назва бул. Перова). 12.06.2022 року [PERSON] склала заповіт, яким зазначену вище квартиру заповіла своїй онучці - позивачці у справі. Позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Будь-які інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались. Разом з цим, постановою нотаріуса від 08.05.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстанолюючого документу на вказане нерухоме майно. За наведених обставин позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права у позасудовому порядку і питання належності майна спадкодавцю має бути вирішене у судовому порядку. Ухвалою суду від 12.12.2024 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 23.04.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті та витребувано належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи. До початку проведення судового засідання представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій просить провести судовий розгляд без участі позивача та його представника, позов задовольнити. Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні клопотання представника відповідача та третьої особи про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11). За життя, а саме - 12.06.2022 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «Належну мені на праві власності квартиру номер [ADDRESS] , заповідаю - громадянці України [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] » (а.с. 12). За змістом довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15.08.2023 року, згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 22.07.1993, зареєстрованого Бюро 20.08.1993, за реєстровим №2194 (а.с. 15-16). Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 22.07.1993 року виданого Дніпровською районною державною адміністрацією, кв. [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 38). Зі змісту витребуваної судом копії спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] убачається, що позивачка 21.04.2023 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались і станом на час своєї смерті [PERSON] була зареєстрована у кв. [ADDRESS] одна (а.с. 75-101). Постановою ПН КМНО Татаріної О.В. від 08.05.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність документів, які підтверджують право власності [PERSON] на квартиру (а.с. 101). За матеріалами спадкової справи судом також встановлено, що за життя, а саме - 23.12.2008 року [PERSON] склала інший заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «»Все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати і на що я за законом матиму право заповідаю [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному» (а.с. 93). Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України). Положеннями ст. 1233, 1234 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ст. 1236 ЦК України). Стаття 1254 ЦК України визначає, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ст. 1297 ЦК України). Відповідно до п.п. 4.14, 4.15, 4.18. п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даній справі встановлено, що позивачка є спадкоємицею майна померлої [PERSON] за заповітом, вона вчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини не звертались, відтак навіть у разі наявності інших спадкоємців, вони є такими, що не прийняли спадщину. Суд ураховує, що на час смерті [PERSON] у спірній квартирі була зареєстрована одна, відтак відсутні особи, які прийняли спадщину через факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Наявність заповіту, який був складений раніше ніж заповіт на ім`я позивачки, не є перешкодою для визнання за позивачкою права власності порядку спадкування за заповітом, оскільки пізніше складений заповіт скасовує заповіт, який був складений раніше в частині квартири, яку померла [PERSON] склала на користь позивачки. Крім того, із матеріалів спадкової справи вбачається, що зазначені у заповіті від 23.12.2008 року особи із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертались, відтак спадщини вони не прийняли. Належність [PERSON] спірної квартири підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло та довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Разом з цим, відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, позбавляє позивачку можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Ураховуючи наведене за позивачкою слід визнати право власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Стосовно здійснення розподілу судових витрат між сторонами у справі, суд вважає, що такі витрати слід покласти на саму позивачку. Зі змісту положень ст. 2 ЦПК України слідує, що одним із завдань цивільного судочинства є справедливий судовий розгляд. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Київська міська рада, як відповідач у справі, жодних прав позивачки не порушувала та не має жодного відношення до того, що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. Законодавець визначив відповідачами у спадкових справах відповідні територіальні громади не через необхідність захисту прав позивачів у зв`язку з їх порушенням територіальними громадами, а через відсутність інших спадкоємців за законом або за заповітом. У цій справі Київська міська рада жодних заперечень щодо задоволення позову не висловлювала та не заявляла своїх прав на майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , відтак покладення на Київську міську раду судових витрат позивача не відповідатиме принципам справедливості та верховенства права. На підставі викладеного,

Outcome: approved