Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому\~просить\~суд в\~порядку поділу\~спільного сумісного\~майна подружжя\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~визнати право\~приватної власності\~ [PERSON] (РНОКПП\~ [NUMBER] )\~на 1/2\~частину квартири,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~57,60\~кв.\~м.У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати право приватної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,60 кв. м. В обґрунтування позову зазначив, що 28 серпня 1993 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюбу вони мають двох повнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 13 березня 2018 року рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова по справі № 645/5983/17 шлюб між мною та Відповідачем було розірвано. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу не вирішувались питання стосовно поділу спільного майна подружжя. Під час перебування в шлюбі на спільні кошти 14.01.2005 року нами було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Дана квартира має загальну площу - 57,60 кв.м., житлову площу - 39.30 кв.м. На сьогоднішній день виникла гостра необхідність в поділі майна придбаного і набутого за спільні кошти в період, коли вони з відповідачем перебували у шлюбі. Між ним та відповідачем існують суперечки в користуванні спільною квартирою та в поділі її як майна, набутого в період перебування в шлюбі, які не можливо вирішити шляхом домовленості і тому виникла необхідність у зверненні до суду. На сьогоднішній день в даній квартирі проживає відповідач з їх молодшою донькою, позивач в даній квартирі не проживає та не має до неї доступу та ключів від неї. Дана квартира купувалась на спільні кошти для потреб та проживання родини. Перед придбанням даної квартири вони дійшли згоди про оформлення права власності на Відповідача. Поділ майна з виплатою грошової компенсації не вважається за можливе, у зв`язку з відсутністю грошових коштів для здійснення такого. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, повідомлялися про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином, представник позивача надала суду заяву про підтримання позовних вимог, з проханням розглянути у їх відсутність. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлені про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином, представник надав до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутністю, позовні вимоги не визнали у повному обсязі, зазначили про застосування строку позовної давності, позивач не зазначив, як саме відповідач порушила його право власності Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~\~ Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. \~\~\~\~Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, з наступних підстав: \~\~28 серпня 1993 року між [PERSON] , та [PERSON] було укладено шлюб. Від даного шлюбу вони мають двох повнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 13 березня 2018 року рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова по справі № 645/5983/17 шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування в шлюбі на спільні кошти 14.01.2005 року ними було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Дана квартира має загальну площу - 57,60 кв.м., житлову площу - 39.30 кв.м. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у\~статті 60 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 3\~статті 368 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами\~статті 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірної квартири у період зареєстрованого шлюбу та відсутність доказів, які б спростовували поширення на неї правового режиму спільного сумісного майна, ця квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Відповідно до частини першої\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені\~статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України\~(частина четверта\~статті 71 СК України). У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З позовної заяви також слідує, що позивач просить визначити розмір своєї частки в спільній квартирі подружжя, що відповідає положенням\~ст. 372 ЦК України. Тому вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири підлягає задоволенню. Оскільки з визначенням частки за позивачем право спільної сумісної власності колишнього подружжя на квартиру припиняється, тому суд вважає за необхідне визнати за відповідачем також право власності на 1/2 частину квартири. При цьому це не свідчить про вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Указане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18, відповідно до якого, при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд здійснює поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,60 кв. м. На підставі викладеного,

Outcome: approved