Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 07 грудня 2022 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В позовній заяві [PERSON] просив суд визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 5621880900:01:001:0955, №1017 від 07.12.2021 року, виданого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І., а також просив суд визнати недійсним договір Дарування житлового будинку з надвірними будівлями (РНОНМ 2021191356218), №1016 від 07.12.2021 року, виданого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І. Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року було залишено позовну заяву [PERSON] без руху та надано термін для усунення недоліків. Ухвалою суду від 28 грудня 2022 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що він є сином покійної [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя його мати [PERSON] на праві приватної власності володіла житловим будинком з господарськими будівлями в [ADDRESS] та земельною ділянкою 0,25 га з кадастровим номером 5621880900:01:001:0955. 07 вересня 2022 року він, як син та законний спадкоємець частки, звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюка Андрія Васильовича, про що було внесено відповідні відомості до Спадкового реєстру та зареєстровано спадкову справу №69653432 після смерті [PERSON] . Проте в серпні місяці 2022 року йому стало відомо, що начебто 07 грудня 2021 року його покійна мати [PERSON] подарувала своєму внукові (племінникові позивача) земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 5621880900:01:001:0955 (договір дарування земельної ділянки №1017 від 07 грудня 2021 року, виданий приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І.) та житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 79,9 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями №1016 від 07 грудня 2021 року, виданий приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І.). З фотокопії першої сторінки Договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями №1016 від 07 грудня 2021 року зазначено, що покійна " [PERSON] перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, підтверджуючи обізнаність із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіння повним обсягом цивільної дієздатності, повно усвідомлюючи значення своїх дій та вільне волевиявлення до цього правочину, бажаючи реального настання правових наслідків договору, у приміщенні, що є робочим місцем приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовця М.І. (м. Дубровиця, вул. 1000-ліття, 2), котрого обрала самостійно та до якого звернулась добровільно, уклала цей договір". Проте, як зазначає позивач, в період з 03 грудня 2021 року по 11 грудня 2021 року його мати [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділені анестезіології та інтенсивної терапії Дубровицької міської лікарні, що підтверджується в тому числі і довідкою №4259 за підписом лікуючого лікаря [PERSON] та завідуючого відділенням [PERSON] , копіями медичної карти стаціонарного хворого №4259 від 03 грудня 2021 року (первинна форма №003/0) та №4259 від 11 грудня 2021 року (виписна). За таких обставин та з урахуванням діагнозу госпіталізації до стаціонару в відділення АІТ Дубровицької міської лікарні [PERSON] не могла фізично бути присутньою на робочому місці приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовця М.І. (м. Дубровиця, вул. 1000-ліття, 2), та ще й піднятися на 3 поверх. Відповідно до абзацу першого пункту 3 глави 1 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (наказ МЮ України від 22.02.2012р. № 296/5), якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Проте в оскаржуваному договорі чітко зазначено, що договір вчинявся в приміщенні робочого місця нотаріуса. Крім того, перебуваючи на стаціонарному лікуванні в період з 03 грудня 2021 року по 11 грудня 2021 року покійній [PERSON] було призначено медикаментозне лікування як мінімум одинадцятьма медичними препаратами, які впливали на ясність розуму та усвідомлення її дій, в тому числі знеболюючі препарати, які за протоколами МОЗ України можуть вливати на психологічний стан людини. При усній розмові з лікуючим лікарем та завідуючим відділенням також було встановлено, що фізично [PERSON] не могла в період з 03 грудня 2021 року по 11 грудня 2021 року покидати відділення АІТ Дубровицької міської лікарні без дозволу лікуючого лікаря чи завідуючого відділення та без супроводу медичним персоналом лише по території лікарні. За таких обставин вбачається, що договір дарування земельної ділянки №1017 від 07 грудня 2021 року та договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями №1016 від 07 грудня 2021 року, видані приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І., не могли бути укладені [PERSON] 07 грудня 2021 року в приміщенні робочого місця нотаріуса по вул. 1000-ліття Дубровиці, 2, при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення свої дій. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачем позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов таких висновків. Згідно вимог частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно частин 1-5 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до правил частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимогиі заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно вимог статті 41 Конституції України, кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача (а.с.39) та копією свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.36). Також встановлено, що відповідач [PERSON] є онуком померлої [PERSON] та племінником позивача [PERSON] . Вказані факти в судовому засіданні не ставилися сторонами під сумнів та не оспорювалися. Як зазначає у позовній заяві позивач, за життя його мати [PERSON] на праві приватної власності володіла житловим будинком з господарськими будівлями в [ADDRESS] та земельною ділянкою 0,25 га з кадастровим номером 5621880900:01:001:0955. 07 вересня 2022 року, він, як син та законний спадкоємець частки, звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюка Андрія Васильовича, про що було внесено відповідні відомості до Спадкового реєстру та зареєстровано спадкову справу №69653432 після смерті [PERSON] . Судом встановлено, що доказів звернення позивача [PERSON] до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюка Андрія Васильовича, не надано, а відтак, на думку суду, позивач лише гіпотетично має відношення до договору дарування. Також у позововній заяві позивач вказує, що в серпні місяці 2022 року йому стало відомо, що начебто 07 грудня 2021 року його покійна мати [PERSON] подарувала своєму внукові [PERSON] (племінникові позивача) земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 5621880900:01:001:0955 (договір дарування земельної ділянки №1017 від 07 грудня 2021 року, виданий приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І.) та житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 79,9 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями №1016 від 07 грудня 2021 року, виданий приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І.). Як вбачається із наданих позивачем медичних карток стаціонарного хворого, в період з 03 грудня 2021 року по 11 грудня 2021 року його мати [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділені анестезіології та інтенсивної терапії Дубровицької міської лікарні, що підтверджується довідкою №4259 за підписом лікуючого лікаря [PERSON] та завідуючого відділенням [PERSON] та копіями медичної карти стаціонарного хворого №4259 від 03 грудня 2021 року (первинна форма №003/0) та №4259 від 11 грудня 2021 року (виписна) (а.с.30-31,34). За таких обставин та з урахуванням діагнозу госпіталізації до стаціонару в відділення АІТ Дубровицької міської лікарні, позивач стверджує, що його мати [PERSON] не могла фізично бути присутньою на робочому місці приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовця М.І. (м. Дубровиця, вул. 1000-ліття, 2), та ще й піднятися на 3 поверх. Також позивач стверджує, що перебуваючи на стаціонарному лікуванні в період з 03 грудня 2021 року по 11 грудня 2021 року, йото матері [PERSON] було призначено медикаментозне лікування як мінімум одинадцятьма медичними препаратами, які впливали на ясність розуму та усвідомлення її дій, в тому числі знеболюючі препарати, які за протоколами МОЗ України можуть вливати на психологічний стан людини. При усній розмові з лікуючим лікарем та завідуючим відділенням також було встановлено, що фізично [PERSON] не могла в період з 03 грудня 2021 року по 11 грудня 2021 року покидати відділення АІТ Дубровицької міської лікарні без дозволу лікуючого лікаря чи завідуючого відділення та без супроводу медичним персоналом лише по території лікарні. Тому вважає, що договір дарування земельної ділянки №1017 від 07 грудня 2021 року та договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями №1016 від 07 грудня 2021 року, не могли бути укладені його матір`ю [PERSON] 07 грудня 2021 року в приміщенні робочого місця нотаріуса по вул. 1000-ліття Дубровиці, 2, при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій. 17 серпня 2022 року за заявою [PERSON] до ЄРДР було внесені відомості за №12022186110000120 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 358 Кримінального кодексу України про те, що 07 грудня 2021 року було підбролено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями [PERSON] (а.с.41). Ухвалою суду від 18 липня 2023 року, за клопотанням представника позивача - адвоката Гунька В.С. та із урахуванням письмових пояснень відповідача [PERSON] (який просив проведення експертизи доручити Київському міському центру судово-психіатричної експертизи), провадження у справі було зупинено. Призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення експертизи за клопотанням позивача було доручено експертам Рівненській філії судово-психіатричних експертиз ДУ "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України", що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Дубенська, 64. На вирішення експертів було поставлено наступні запитання: 1. Чи страждала за життя [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , в період з 03 грудня 2021 року по 11 грудня 2021 року на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання, в тому числі внаслідок хвороби? 2. Чи усвідомлювала [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , значення своїй дій та чи могла керувати ними під час укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки 07 грудня 2021 року, які було посвідчено приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Таборовцем М.І., та які зареєстровані в реєстрі за №1016 та №1017? 3. Чи страждала за життя [PERSON] на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання, в тому числі внаслідок хвороби на момент укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, які були посвідчені 07 грудня 2021 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Таборовцем М.І. та зареєстровані в реєстрі за №1016 та №1017? 4. Чи померла [PERSON] була абсолютно неспроможною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, які були посвідчені 07 грудня 2021 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Таборовцем М.І. та зареєстровані в реєстрі за №1016 та №1017? 20 вересня 2023 року від Рівненській філії судово-психіатричних експертиз ДУ "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України" надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи (а.с.78-80). Оскільки сторони, а зокрема позивач [PERSON] додаткових матеріалів на виконання вимог клопотання не надав, та відмовився від її проведення, посмертна судово-психіатрична експертиза у справі не проводилась. Ухвалою суду від 29 вересня 2023 року поновлено провадження по даній справі та призначено до розгляду на 30 жовтня 2023 року. Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року, за клопотанням позивача [PERSON] було витребувано від Дубровицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дубровиця, вул. Воробинська, 4, Сарненський район Рівненська область, код ЄДРПОУ 35080399) належним чином завірену копію актового запису про смерть [PERSON] . Оголошено перерву в судовому засіданні до 07 травня 2024 року. За клопотанням позивача [PERSON] , ухвалою суду від 22 серпня 2024 року, було витребувано з Рівненської обласної державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію договору дарування земельної ділянки №1017 від 07 грудня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І. та належним чином засвідчену копію договору дарування житлового будинку №1016 від 07 грудня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І. 04 жовтня 2024 року на виконання вимог ухвали суду від 22 серпня 2024 року від Рівненської державної нотаріальної контори Рівненської області надійшов лист про неможливість надати належним чином засвідчені копії договорів дарування, оскільки вони не перебувають на зберіганні в нотаріальній конторі (а.с.156). Судом зауважує, що доказів звернення позивача [PERSON] до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюка Андрія Васильовича, не надано, а відтак надумку суду, позивач гіпотетично має віднощення до договору дарування. Крім того, за клопотанням позивача, ухвалою суду від 10 січня 2025 року, було витребувано від відповідача [PERSON] оригінал договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , укладений 07 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] . 29 квітня 2025 року на виконання вимог ухвали суду від 10 січня 2025 року, від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме - копії газети "Сарненські новини" випуск №13 від 27 березня 2025 року із оголошенням про втрату оригіналу договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 07 грудня 2021 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Таборовцем М.І. та зареєстрований в реєстрі за №1016 на ім`я [PERSON] (а.с.182-194). Згідно статті 44 Закону України "Про нотаріат" під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина 1, 3 та 3 статті 202 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в спосіб, визначений частиною другою цієї статті. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушує (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Таке розуміння визначення правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається лише за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України, за Договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно статті 718 ЦК України, Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Стаття 719 ЦК України частина друга передбачає, що Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6). Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно до частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року №9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено: "Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 78 Цивільного процесуального кодексу України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 80 Цивільного процесуального кодексу України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частин 1-2 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частина 3 статті 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 Цивільного кодексу України. Посилання позивача на те, що договори дарування земельної ділянки та житлового будинку повинні бути визнані недійсним у зв`язку з тим, що в момент їх укладення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивачем [PERSON] до суду не було надано жодних доказів на підтвердження того, що в момент вчинення правочинів (укладення договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку) його матір`ю [PERSON] та/або відповідачем не були дотриманні вимоги, встановлені частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, так само як і порушення вимог частин 2-3, 5 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України. Таким чином, суд вважає, що позивачем не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. З урахуванням наведеного, вбачаються необґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсними укладених між сторонами договорів дарування. Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспореного правочину недійсним, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами підстав заявлених ним вимог. За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні. З урахуванням положення статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed