Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотехтрейд», Відокремленого підрозділу «Харківська філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Діметрел», [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Регіональний сервісний центри ГСЦ МВС в м. Києві про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків їх недійсності. У своїй позовній заяві просив суд: 1) Визнати недійсним Договір комісії №6179/18/001064 від 21.11.2018, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотехтрейд». 2) Визнати недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу №6179/18/001064 від 21.11.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотехтрейд» та [PERSON] . 3) Визнати недійсним Договір комісії №7284/18/003169 від 29.11.2018, укладений між [PERSON] та Відокремленим підрозділом «Харківська філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Діметрел». 4) Визнати недійсним Договір купівлі-продажу №7284/18/003169 від 29.11.2018, укалдений між Відокремленим підрозділом «Харківська філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Діметрел» та [PERSON] . 5) Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 6) Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки JAGUAR XF, 2012 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що 29.09.2018 року [PERSON] , уповноважив [PERSON] , [INFO] бути його представником при розпорядженні та експлуатації належних йому на праві приватної власності 2 (двох) транспортних засобів: автомобіль марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль марки JAGUAR XF, 2012 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . В подальшому, 20 листопада 2018 року на підставі Договору прокату легкового автомобіля №2220-11 та 26 листопада 2018 року на підставі Договору прокату легкового автомобіля №2223-11, зазначені вище автотранспортні засоби через ФОП [PERSON] були передані в прокат громадянину [PERSON] .. Зазначає, що в рамках досудового розслідування (кримінальне провадження N?12018100060005599 від 10.12.2018), було встановлено факт незаконного заволодіння автомобілем марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та автомобілем марки JAGUAR XF, 2012 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] шляхом обману, у тому числі із використанням завідомо підроблених документів, у зв`язку з чим позивач має право на витребування цього майна з чужого незаконного володіння та звертається до суду з позовною заявою. Ухвалою суду від 24 квітня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03 вересня 2024 року витребувано у Печерського районного управління поліції ГУНП в м. Києві копію матеріалів кримінального провадження №12018100060005599 від 10.12.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289 та ч. 4 ст. 358 КК України. 26 вересня 2024 року на адресу суду надійшли пояснення Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві. 17 січня 2025 року на адресу суду надійшли копія матеріалів кримінального провадження №12018100060005599 від 10.12.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289 та ч. 4 ст. 358 КК України. Ухвалою суду від 30 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов. Відповідачі у судове засідання не прибули, повідомлялися судом належним чином, правом подачі відзиву не скористалися. Третя особа у судове засідання не прибули, у своїх поясненнях просили суд розглядати справу без їх участі. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач), уповноважив [PERSON] , [INFO] бути його представником при розпорядженні та експлуатації належних йому на праві приватної власності 2 (двох) транспортних засобів: - автомобіль марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - автомобіль марки JAGUAR XF, 2012 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Викладене вище ґрунтується на нотаріально посвідчених довіреностях, зареєстрованих приватним нотаріусом Косарєвою Т.В. за №2458 та №2459. В подальшому, 20 листопада 2018 року на підставі Договору прокату легкового автомобіля №2220-11 та 26 листопада 2018 року на підставі Договору прокату легкового автомобіля №2223-11, зазначені вище автотранспортні засоби через ФОП [PERSON] були передані в прокат громадянину [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 3), що підтверджується актами прийому-передачі автомобілів від 20.11.2018 та 26.11.2018 відповідно. 21 листопада 2018 року ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» (надалі за текстом - відповідач 1), діючи на підставі Договору комісії N?6179/18/001064 від 21.11.2018, укладеного між відповідачем 1 та позивачем, продало [PERSON] (відповідачу 3) належний позивачу автомобіль марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Як було встановлено, підпис в Договорі комісії N?6179/18/001064 від імені [PERSON] виконаний не позивачем, а іншою особою, що вбачається з Висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 13.02.2020 N?17-3/204 у кримінальному провадженні N?12018100060005599. 29.11.2018 між [PERSON] , від імені якого за Довіреністю серії ННМ N?208733 виступав [PERSON] , та ВП «Харківська філія ТОВ «ДІМЕТРЕЛ» (надалі за текстом - відповідач 2) було укладено Договір комісії N?7284/18/003169 на продаж автомобіля марки JAGUAR XF, 2012 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який того ж дня було передано у власність [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 4). Висновком експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 13.02.2020 N?17-3/204 у кримінальному провадженні N?12018100060005599 встановлено, що Довіреність серії ННМ N?208733, на підставі якої начебто в інтересах позивача відповідач 3 уклав з відповідачем 2 Договір комісії N?7284/18/003169 на продаж автомобіля марки JAGUAR XF, підписана не [PERSON] , а іншою особою. Вбачається, що всі наведені вище обставини стали предметом досудового розслідування (кримінальне провадження N?12018100060005599 від 10.12.2018), в рамках проведення якого було встановлено факт незаконного заволодіння автомобілем марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова ( шас1 ): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та автомобілем марки JAGUAR XF, 2012 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] шляхом обману, у тому числі із використанням завідомо підроблених документів. На момент розгляду справи, за результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні N?12018100060005599 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289 та ч. 4 ст. 358 КК України, автомобіль марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] та автомобіль марки JAGUAR XF, 2012 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] були повернуті їх фактичному власнику - [PERSON] , при цьому, формальним власником автомобіля марки AUDI Q7 досі залишається [PERSON] , а власником автомобіля марки JAGUAR XF - [PERSON] . Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Право приватної власності, як це закріплено у статті 41 Конституції України є непорушним і набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків (ст. 202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину прямо встановлені у статті 203 ЦК України, зокрема: ч. 1 (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам); ч. 3 (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі); ч. 5 (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормами статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Щодо автомобіля марки AUDI Q7, суд зауважує наступне. Як було зазначено вище, за Договором комісії №6179/18/001064 від 21.11.2018, ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» (відповідач 1) взяло на себе зобов?язання за дорученням [PERSON] (позивача) здійснити продаж автомобіля марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Того ж дня, за Договором купівлі-продажу транспортного засобу N?6179/18/001064, відповідач 1 передав названий автомобіль у власність [PERSON] (відповідач 3), який у подальшому зареєстрував його у ТСЦ N?8041, внаслідок чого автомобілю було присвоєно реєстраційний номер [NUMBER] . За результатами проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні N?12018100060005599, судовим експертом Мариною Моргун зроблено висновок, що «підпис в Договорі комісії N?6179/18/001064 від 21.11.2018 від імені [PERSON] в графі «Комітент» виконаний не [PERSON] , а іншою особою». Таким чином, ТОВ «УКРАВТОТЕХТРЕЙД» не отримувало від позивача жодних доручень, спрямованих на продаж автомобіля марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що правочин, укладений у формі Договору купівлі-продажу транспортного засобу N?6179/18/001064 від 21.11.2018, який у свою чергу заснований на умовах Договору комісії N?6179/18/001064 від 21.11.2018, який від імені позивача було незаконно підписано іншою особою, - не відповідає тим вимогам, обов?язкове додержання яких є необхідним для його чинності, оскільки такий правочин: а) суперечить не тільки фундаментальним приписам ЦК України, не тільки Основному Закону, як основоположному джерелу національного права, а й інтересам держави і суспільства, які не можуть бути заінтересантами вчинення на території України будь яких діянь з ознаками суспільно небезпечного характеру; б) не містить будь яких ознак волі [PERSON] , виявленої (спрямованої) позивачем на здійснення продажу автомобіля марки AUDI Q7; в) не породжував жодних правових наслідків для [PERSON] , притаманних подібній категорії правочинів, зокрема одержання певної грошової суми за товар, що підлягає продажу; Фактично, Договір комісії N?6179/18/001064 від 21.11.2018 та Договір купівлі-продажу транспортного засобу N?6179/18/001064 від 21.11.2018 слугують об?єднаним механізмом незаконного заволодіння автотранспортним засобом марки AUDI Q7, 2008 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Щодо автомобіля марки JAGUAR XF, суд зауважує наступне. За Договором комісії від 29.11.2018 N?7284/18/003169, укладеним між [PERSON] та ВП «Харківська філія ТОВ «ДІМЕТРЕЛ», відповідач 2 взяв на себе зобов?язання за дорученням позивача здійснити продаж автомобіля марки JAGUAR XF, 2012 року випуску, номер кузова (шасі): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Підписантом вказаного Договору комісії N?7284/18/003169 зі сторони позивача був [PERSON] (відповідач 3), який на підтвердження своїх представницьких повноважень надав Довіреність серії ННМ N?208733 від 28.11.2018, зареєстровану за N?181 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю.. Вказана Довіреність була надана на дослідження судовому експерту Київського НДЕКЦ МВС України Марині Моргун, яка за результатами проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні N?12018100060005599 від 10.12.2018 зробила Висновок від 13.02.2020 N?17-3/204, зокрема зазначивши, що підпис в Довіреності серії ННМ N?208733 від 28.11.2018 від імені [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Того ж дня, 29.11.2018 за Договором купівлі-продажу N?7284/18/003169 від 29.11.2018, ВП «Харківська філія ТОВ «ДІМЕТРЕЛ», діючи на основі Договору комісії N?7284/18/003169 від 29.11.2018 передало автомобіль марки JAGUAR XF у власність [PERSON] (відповідач 4), який зареєстрував вказаний автомобіль у ТСЦ N?6342, в результаті чого автомобілю було присвоєно реєстраційний номер [NUMBER] . Правочин, укладений у формі Договору купівлі-продажу N?7284/18/003169 від 29.11.2018, який у свою чергу заснований на Договорі комісії N?7284/18/003169 від 29.11.2018, який від імені позивача незаконно підписано [PERSON] , - категорично не відповідає тим вимогам, обов?язкове додержання яких є необхідним для його чинності, оскільки такий правочин за своєю правовою природою та наслідками від його укладання є абсолютно тотожним Договору купівлі-продажу транспортного засобу (AUDI Q7) N?6179/18/001064 від 21.11.2018 Відповідно до положень статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 392 ЦК України гарантує, що власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд зауважує, що визнання за [PERSON] права власності на належні йому автомобілі AUDI Q7 та JAGUAR XF саме шляхом застосування наслідків недійсності тих правочинів, незаконне укладання яких призвело до порушення права власності, фактично відновить становище, яке існувало до моменту порушення прав позивача, а також нейтралізує будь які потенційні перешкоди на шляху реалізації [PERSON] свого конституційного права. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що в даному випадку належні позивачу автомобільні засоби вибули з володіння власника не з його волі, та поза його згодою шляхом реєстрації права власності за відповідачами, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Щодо розподілу удових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 229, 316, 317, 321, 328, 382, 386, 391, 392, 717, 722 ЦК України, з урахуванням постанови Верховного Суду від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved