Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору дарування нерухомого майна. 26 лютого 2020 року позивачем подано уточнену позовну заяву в якій просив суд про наступне: 1) Витребувати у приватного нотаріуса Дніпровської міської ради нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни документи, які стали підставою для прийняття рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію прав власності на нерухомість майно за [PERSON] (код [NUMBER] ) на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року та довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно нерухомого майна [PERSON] станом на 15 вересня 2017 року. 2) Витребувати у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни документи, які стали підставою для прийняття рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] (код [NUMBER] ) на підставі договорів дарування № 994, № 988, № 985, 982 від 21 вересня 2017 року та довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно нерухомого майна [PERSON] станом від 22 вересня 2017 року, а також копії договорів дарування № 994, № 988, № 985, 982 від 21 вересня 2017 року 3) Скасувати державну реєстрацію права власності, внесену згідно з Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділом), індексний номер 37084680 від 14 вересня 2017 року о 16:54:32, та номер запису про право власності: 22340439 від 08 вересня 2017 року, щодо реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,5553 га, кадастровий № 1221455400-02-010-0321, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 4) Скасувати державну реєстрацію права власності, внесену згідно з Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37084339 від 14 вересня 2017 року о 16:45:07, та номер запису про право власності: 22340064 від 08 вересня 2017 року, щодо реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,15 га., кадастровий № 1221455400-02-010-0320, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 5) Скасувати державну реєстрацію прав власності, внесену згідно з Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37083748 від 14 вересня року о 16:29:26, та номер запису про право власності: 22339667 від 08 вересня 2017 року, щодо реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 262,1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 6) Визнати недійсним договір дарування нерухомого майна № 994 від 21 вересня 2017 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною. 7) Визнати недійсним договір дарування нерухомого майна № 988 від 21 вересня 2017 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною. 8) Визнати недійсним договір дарування нерухомого майна № 985 від 21 вересня 2017 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною. 9) Визнати недійсним договір дарування нерухомого майна № 982 від 21 вересня 2017 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною. 10) Скасувати державну реєстрацію права власності, внесену згідно з Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37199989 від 21 вересня 2017 року о 14:41:14, та номер запису про право власності: 22454862 від 21 вересня 2017 року, щодо реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,15 га., кадастровий № 1221455400-02-010-0038, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11) Скасувати державну реєстрацію прав власності, внесену згідно з Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37199374 від 21 вересня 2017 року о 14:27:51, та номер запису про право власності: 22454303 від 21 вересня 2017 року, щодо реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,1434 га., кадастровий № 1221455400-02-010-0035, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 12) Скасувати державну реєстрацію прав власності, внесену згідно з Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37198459 від 21 вересня 2017 року о 14:05:26, та номер запису про право власності: 22453572 від 21 вересня 2017 року, щодо реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 463,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 13) Скасувати державну реєстрацію прав власності, внесену згідно з Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37201025 від 21 вересня 2017 року о 15:04:37, та номер запису про право власності: 22455908 від 21 вересня 201 року, щодо реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 79,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що позивач не може звернутися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що належало за життя його батькові, оскільки воно зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року, яке в подальшому було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року. При цьому частину нерухомого майна [PERSON] подарувала [PERSON] на підставі договорів дарування № 994, № 988, № 985, 982 від 21 вересня 2017 року, зареєстрованих приватним нотаріусом Павловською Ганною Олегівною. З огляду на наведене позивач вимушений був звернутися до суду для захисту своїх прав. 17 березня 2020 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Поліщук К.В. подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовна заява є необґрунтованою та передчасно поданою, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження недійсності договорів дарування та крім того обрано невірний спосіб захисту своїх прав. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши сторони, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . (а.с. 10) Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . (а.с. 9) Зі змісту витягу зі Спадкового реєстру встановлено, що після смерті [PERSON] було відкрито спадкову справу №58403494. (а.с.11) Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року у справі №205/6803/19 були встановлені наступні фактичні обставини: з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , звернулись: діти [PERSON] та [PERSON] , батьки померлого [PERSON] , [PERSON] . 09 червня 2016 року [PERSON] подано заяву про вимогу (претензію) кредитора за договором позики №2 від 01 листопада 2014 року до спадкоємців за обов`язками спадкодавця. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року у справі №201/9231/17 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про звернення стягнення на частку майна, що є у спільній частковій власності - задоволено частково. В рахунок погашення боргу [PERSON] накласти стягнення на 1/4 частину спадкового майна [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в особі законного представника [PERSON] у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] , що помер [INFO] та визнати за [PERSON] ( РНОКПП- [NUMBER] ) в цілому право власності з правом його реєстрації у відповідних органах на наступне майно: нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які належали [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 09 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ДРНО Юрченко Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 4932; земельної ділянки загальною площею 0,1434 га, кадастровий № 1221455400-02-010-0035, яка належала [PERSON] на праві власності на підставі рішення 17 сесії 24 скликання Кіровської селищної ради від 31 серпня 2004 року, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010412002648 від 26 листопада 2004 року; земельної ділянки загальною площею 0,150 га, кадастровий № 1221455400-02-010-0038, яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування земельної ділянки від 19 серпня 2004 року, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010412002649, від 26 листопада 2004 року; - нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок, загальною площею 79,50кв.м., житловою площею 53,40 кв.м. та земельна ділянка під ним, за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 04 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кудрявцевої Т.М., зареєстрованого в реєстрі під № 1681; - нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з частини незавершеної будівництвом адміністративної будівлі в т.ч. А-5 (ступінь готовності 75%), підпірна стінка №3, загальною площею 5671,5 кв.м., яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Вербою В.М., зареєстрованого у реєстрі під № 4818; - нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), а саме: житловий будинок літ. А, загальною площею 262,1 кв.м, житловою площею -123,6кв.м та господарчі будівлі та споруди- зливна яма літ. з.я., №1-4 огорожа, яке належало [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі під №3992; земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, кадастровий № 1221455400:02:010:0320, яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі під №3997; земельної ділянки загальною площею 0,0553га, кадастровий № 1221455400:02:010:0321, яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В.В., зареєстрованого в реєстрі під №3997; - автомобіль ВАЗ-21063, 1985 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] ; - автомобіль HONDA CRV, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] ; - автомобіль MERSEDES BENZ S500, 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] ; - автомобіль VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] . В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про зменшення суми боргу, стягнутого за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено. (а.с. 12-16) Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] (особисто та як правонаступника [PERSON] ), [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про звернення стягнення на частку майна, що є у спільній частковій власності відмовлено. (а.с. 17-21) Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишено без змін. (а.с. 100-102) Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28 вересня 2017 року встановлено, що за [PERSON] зареєстровано на праві приватної власності наступне майно: земельна ділянка загальною площею 0,5553 га, кадастровий № 1221455400-02-010-0321, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка загальною площею 0,15 га., кадастровий № 1221455400-02-010-0320, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 262,1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 22-23) Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27 вересня 2017 року встановлено, що за [PERSON] зареєстровано наступне майно: земельну ділянку загальною площею 0,15 га., кадастровий № 1221455400-02-010-0038, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,1434 га., кадастровий № 1221455400-02-010-0035, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 463,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 79,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 26-27) Згідно Договору дарування будинку від 21 вересня 2017 року [PERSON] (Дарувальник) безоплатно передала у власність [PERSON] (Обдарована належний їй будинок [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною та зареєстрованим в реєстрі за №982. (а.с.12) Згідно Договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 21 вересня 2017 року [PERSON] (Дарувальник) безоплатно передала у власність [PERSON] (Обдарована) належну їй 1/2 частину житлового будинок [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною та зареєстрованим в реєстрі за №994. (а.с.13) Згідно Договору дарування земельної ділянки від 21 вересня 2017 року [PERSON] (Дарувальник) безоплатно передала у власність [PERSON] (Обдарована) земельну ділянку загальною площею 0,1434 га., кадастровий № 1221455400-02-010-0035, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною та зареєстрованим в реєстрі за №985. (а.с.14) Згідно Договору дарування земельної ділянки від 21 вересня 2017 року [PERSON] (Дарувальник) безоплатно передала у власність [PERSON] (Обдарована) земельну ділянку загальною площею 0,15 га., кадастровий № 1221455400-02-010-0038, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною та зареєстрованим в реєстрі за №988. (а.с.15) Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1,4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. При цьому, договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України. Так,\~відповідно до\~положень 1,3\~ст.\~203\~ЦК України: зміст\~правочину не\~може суперечити\~цьому Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 231 ЦК України: правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Матеріалами справи підтверджується, що умови договорів дарування погоджені [PERSON] та [PERSON] , затверджені їх підписами, посвідчені нотаріусом і зареєстровані в реєстрі. При цьому позивачем взагалі не обґрунтовується чому саме договори дарування на його думку є недійсними. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право\~на судовий\~захист і\~звертаючись до\~суду з\~позовом про\~визнання недійсним\~правочину,\~стороною якого\~не є,\~позивач зобов`язаний\~довести (підтвердити)\~в установленому\~законом порядку,\~яким чином\~оспорюваний ним\~договір порушує\~(зачіпає)\~його права\~та законні\~інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце». Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси. Враховуючи усе вищезазначене, оцінючи усі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів дарування №994, №988, №985, №982 від 21 вересня 2017 року посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною. Вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав за [PERSON] та [PERSON] взагалі не є належними та ефективними для захисту порушених прав з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. В постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до ст. 19 Закону підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; За положеннями ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду, зокрема, рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Згідно з п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Верховний Суд у постанові від 03 вересня 2020 року, справа № 914/1201/19, зазначив, що за змістом статей 3, 15, 16 ЦК правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що: «набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.[…] У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. […] пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права». Оскільки майно, яке позивач вважає своїм, зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] , які юридично і фактично володіють та користуються цим майном та мають реальну можливість розпорядитися ним, то саме віндикація буде ефективним способом захисту прав позивача та підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, коли позивач протиправно позбавлений не лише володіння, а й користування своїм майном, задоволення вимог про скасування державної реєстрації права власності відповідача не забезпечить ефективний захист і поновлення порушених прав позивача. Підсумовуючи вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст.2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів сторони по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з вищезазначених підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору дарування нерухомого майна задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed