Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якому вказував, що з 17 листопада 2007 року до 20 червня 2023 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Однак [PERSON] , перебуваючи за межами території України, з червня 2023 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема не приймає участі у її вихованні, а також участі у матеріальному утриманні доньки, не цікавиться її потребами, у зв`язку з чим у позивача виникають перешкоди у здійсненні в інтересах дитини різних соціально значимих дій. Враховуючи вказані обставини, з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте надіслала на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. У вказаній заяві також підтвердила, що з червня 2023 року [PERSON] дійсно проживає з батьком та знаходиться на його утриманні, з цього ж часу відповідачка не займається вихованням та матеріальним утриманням доньки. Представниця третьої особи без самостійних вимог - Дробинська Н.В. в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на наявність передбачених законом підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідачки [PERSON] , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представниці третьої особи без самостійних вимог [PERSON] , думку неповнолітньої [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачкою позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому, суд встановив, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка з червня 2023 року проживає з батьком та знаходиться на його утриманні. Також з пояснень позивача [PERSON] , письмової заяви відповідачки [PERSON] , пояснень неповнолітньої [PERSON] , а також досліджених матеріалів справи (а.с. 8, 9, 21, 22) встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема: не підтримує з донькою належного зв`язку (окрім нетривалих телефонних розмов); належним чином не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не приймає участі у її вихованні; не цікавиться навчанням, успіхами, потребами [PERSON] ; не приймає участі у матеріальному утриманні доньки. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору з`ясував думку неповнолітньої [PERSON] , яка не заперечувала проти позбавлення відповідачки батьківських прав, пояснивши, що [PERSON] починаючи з червня 2023 року підтримує з нею зв`язок лише в телефонному режимі (нетривалі контакти один раз на два тижні), іншим чином не приймає участі у її житті, матеріально [PERSON] не утримує, що на її думку не є належним виконанням матір`ю батьківських обов`язків. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В той же час, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради на виконання ухвали суду від 17 березня 2025 року про витребування висновку щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав не надав суду відповідний висновок, мотивуючи своє рішення неможливістю відібрання пояснень з приводу спору від відповідачки, яка перебуває за межами України, з метою врахування її позиції щодо спору, а також встановлення підстав та мотивів ухилення від виконання батьківських обов`язків. Однак, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у своїй постанові від 11 грудня 2023 року по справі № 523/19706/19 зазначив, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини (визнане [PERSON] та доведене належними доказами ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків), приймаючи до уваги думку дитини, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її неповнолітньої доньки [PERSON] .

Outcome: approved