Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

15 квітня 2025 року представник позивача адвокат Полянська К.В., діючи в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до Варвинського районного суду Чернігівської області з зазначеним позовом. На обґрунтування позовних вимог адвокат Полянська К.В. посилається на те, що від подружніх стосунків сторін народилася спільна донька [PERSON] , [INFO] . 12 березня 2019 року рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області по справі №731/506/18 було стягнуто із позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, починаючи з 18 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Нині на виконання вказаного рішення суду у примусовому порядку відкрито відповідне виконавче провадження у межах якого і здійснюються відповідні грошові стягнення. Сторона позивача стверджує, що з часу ухвалення вищевказаного рішення суду і до 2022 року [PERSON] мав фінансову змогу сплачувати аліменти добровільно, адже він мав постійне місце роботи та постійний дохід. Проте з 2022 року, у зв`язку із економічною ситуацією, позивач втратив роботу і на даний час його фінансовий стан змінився. З цих підстав, нині він не має постійного заробітку, а отже сума його заробітку (доходу) кожного місця змінюється і не є стабільною, що стало причиною накопичення заборгованості зі сплати аліментів. Поза цим, зазначено, що державний виконавець, який супроводжує вказане виконавче провадження не бажає спілкуватися із позивачем, що на його переконання також є однією з причин збільшення заборгованості по аліментах. У зв`язку з цим, через наявну зміну у позивача матеріального стану, останній вважає, що наявні правові підстави для зміни встановленого судом способу стягнення аліментів та просить суд змінити спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2019 року, з розміру 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) на тверду грошову суму у розмірі 6\~000 грн, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, призначено до судового розгляду на 23 травня 2025 року. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 23 травня 2025 року визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] або його представника у судове засідання для надання пояснень. У зв`язку з цим, судовий розгляд справи відкладено на 12 червня 2025 року. Ухвалою суду від 10 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Полянської К.В. про її участь у судовому засіданні, яке призначене на 12 червня 2025 року у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Представник позивача адвокат Полянська К.В., в судовому засіданні позов підтримала, вказала, що всі наявні на обґрунтування позову докази були подані суду. Наголосила, що після зміни способу стягнення аліментів, вони імовірно збільшаться, сам позивач добровільно виконує аліментні зобов`язання у більшому розмірі, однак, позов обґрунтований періодичним збільшенням суми аліментів, і виникненням заборгованості, внаслідок чого виконавець вживає заходи забезпечення провадження, що є некомфортним для позивача. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку. 13 травня 2025 року звернулася до суду із заявою про здійснення розгляду справи за її відсутності, пред`явлений до неї позов визнала (а.с. 35). Заслухавши позицію сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні зазначеного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що з 22 серпня 2015 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. У подальшому рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2020 року шлюб між подружжям було розірвано, що підтверджується відповідною копією рішення (а.с. 13-14). У період шлюбних відносин сторін народилася спільна дитина - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). З підстав відсутності добровільної домовленості сторін щодо участі позивача в утриманні спільної дитини, рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2019 року по справі №731/506/18 (провадження №2/731/10/19) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення суду не оскаржувалося та 15 квітня 2019 року набрало законної сили (а.с. 13-17). У подальшому, вищевказане рішення суду було пред`явлене стягувачем [PERSON] до Деснянського ВДВС у м. Чернігові Східного МУМЮ Чернігівської області для примусового виконання у межах виконавчого провадження №59012839. Як вбачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів з виконання виконавчого листа №731/506/18 (а.с. 18-19), станом на лютий 2025 року сукупний розмір заборгованості [PERSON] по аліментах на утримання доньки [PERSON] становить 9\~427,62 грн. Аналізуючи суть позову та обставини справи суд констатує, що предметом вказаного спору є намір позивача, як платника аліментів, змінити спосіб стягнення аліментів, що обґрунтовано економічною ситуацією та втратою ним місця постійного місця роботи та стабільного доходу. У зв`язку з цим, у вказаній категорії справ слід керуватися положеннями Сімейного кодексу України. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері,батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Отже, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду, ухваленим лише за позовом одержувача аліментів. Тобто, право обрання певного способу стягнення аліментів (у частці від доходу або у твердій грошовій сумі), належить виключно одержувачу аліментів, і право змінювати в подальшому спосіб стягнення аліментів, які вже визначені судовим рішенням, також належить виключно одержувачу аліментів. Право платника аліментів змінювати спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, законодавством не передбачено та Сімейний кодекс України вказує на можливість зміни способу стягнення аліментів лише на вимогу одержувача аліментів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 у справі №539/3532/18. З системного аналізу вищевказаних норм можна дійти висновку, що стягувачу (отримувачу) аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або у твердій грошовій сумі), а платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання або на зміну способу стягнення аліментів. Змінити спосіб стягнення аліментів - це виключне право особи, яка отримує аліменти та з якою проживає дитина, тому можливості позивача змінити спосіб стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку від доходу законодавством не передбачено. Зі змісту та обґрунтування позовних вимог [PERSON] вбачається, що позиція останнього обумовлена погіршенням його матеріального стану та втратою ним постійного джерела доходу, що фактично сприймається судом, як намір позивача зменшити розмір аліментів. Відповідно статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального становища чи зміна сімейного стану батька, а також інші обставини можуть бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Як встановлено судом позивач посилається на погіршення його матеріального становища, а тому він немає можливості сплачувати аліменти у розмірі визначеному рішенням суду. При цьому\~будь-яких\~доказів на\~підтвердження зазначених\~обставин останнім\~до суду\~не подано. Представник позивача напроти, пояснює що розмір аліментів збільшиться, однак, всупереч доведеності цього факту, сторона позивача не надає будь-яких доказів. Відтак, вважати що позов, який ініційовано особою, що не має такого права, покликаний на захист інтересів дитини. Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З цих підстав, посилання позивача на обтяжливий розмір аліментів, які стягуються у частці від доходів, у даному випадку, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки у разі доведення своїх доходів, позивач (за відсутності згоди отримувача аліментів) наділений правом заявляти вимогу про зменшення розміру аліментів, тобто зменшення раніше визначеного розміру аліментів рішенням суду, а не заявляти вимогу про зміну способу їх стягнення з частку та тверду грошову суму. Частиною 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Під час розгляду зазначеної справи позивач предмет або підстави позову не змінював, правом заявляти вимоги про зміну (зменшення) розміру аліментів не скористався. Аналогічно, суд критично ставиться до тверджень позивача в частині застосування до нього обмежень з боку виконавчої служби, зважаючи на те, що будь-яких доказів на обґрунтування цього факту не подано. Вирішення питання належного виконання рішення суду в примусовому поряду вочевидь можливе у позасудовому порядку. Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Відповідач визнала позовні вимоги. Разом з тим, оскільки заявлені у межах вказаного позову вимоги прямо суперечить нормам чинного законодавства, суд у розумінні ч. 4 ст. 206 ЦПК України, приходить до переконання щодо відмови у прийнятті визнання позову відповідачем. Адже у даній категорії справ суд повинен керуватися виключно найкращими інтересами дитини, однак із поданих до суду доказів такого висновку здійснити неможливо. У зв`язку з цим, у задоволенні вказаного позові слід відмовити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати по справі покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed