Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, посилаючись на те, що відповідач не виконує покладених на неї обов`язків щодо виховання та утримання неповнолітнього сина, не надає коштів на його утримання, не цікавиться його життям, звичками, інтересами, здоров`ям та умовами проживання. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 02 грудня 2024 року з відповідачем було розірвано шлюб, однак [PERSON] багато років не підтримує стосунків із неповнолітнім сином, між ними виникають часті суперечки та непорозуміння з різних побутових питань та навчання. Позивач вказав, що в період проходження ним військової служби в Збройних Силах України неповнолітній син вимушено проживає із відповідачем, однак перебуває на його повному забезпеченні. Ухвалою Теребовлянського районного суду від 27 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі із призначенням підготовчого судового засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засідання представник позивача [PERSON] адвокат Колцуняк Юрій Васильович позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала із підстав, викладених у ньому. Крім того, пояснила, що вона не має можливості утримувати неповнолітнього сина, створила нову сім"ю, з якою проживатиме у [ADDRESS] . Зауважила, що вона постійно не перебуває за адресою, де проживає її син, зокрема, у [ADDRESS] . Представник органу опіки та піклування Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області у судовому засіданні підтримала складений органом опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки для цього відсутні правові підстави. Щодо визначення місця проживання дитини, то представник вказала, що неповнолітній [PERSON] , досягнувши 14 років, вправі самостійно визначати своє місце проживання. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив Відповідач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , яке видано відділом реєстрації актів цивільного стану Теребовлянського районного управління юстиції Тернопільської області. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 10 липня 2008 року, який 02 грудня 2024 року рішенням Теребовлянського районного суду розірвано. 22 січня 2025 року [PERSON] склала письмову заяву про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , яку посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Галиною Миронівною, зареєстрованою в реєстрі за № 65. Позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] зареєстровані за однією адресою у [ADDRESS] . Саме за цією адресою проживає і неповнолітній син сторін. Позивач в даний час проходить військову службу у Збройних Силах України. Згідно із висновком органу опіки та піклування Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету вказаної ради від 27 березня 2025 року №87, орган опіки та піклування вважає недоцільним та безпідставним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо сина [PERSON] , [INFO] , оскільки це є крайнім заходом впливу на батьків, також це може негативно вплинути на інтереси неповнолітнього сина. Крім того, орган опіки та піклування вважає, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Також у висновку зазначено, що відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04 березня 2025 року, складеним представником служби у справах дітей, фахівцем соціальної роботи та психологом центру соціальних послуг Теребовлянської міської ради, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю [PERSON] в двоповерховому будинку з 6-ма кімнатами, дитина забезпечена одягом, взуттям, засобами гігієни та канцелярією, має добре обладнану особисту кімнату. [PERSON] ніколи не перебував на обліку служби у справах дітей Теребовлянської районної державної адміністрації та Теребовлянської міської ради. Психологом центру соціальних послуг міської ради 06.03.2025 з [PERSON] проведено індивідуальну психологічну діагностику (протокол №5), якою визначено, що психоемоційний стан хлопця перебуває в межах норми, він має стійку психіку, добре справляється з труднощами та володіє високою самооцінкою, що допомагає йому не впадати у відчай, проте зазнає емоційного напруження через ситуацію в сім`ї. Мати [PERSON] працює вихователем ясла-садка Теребовлянської міської ради «Теремок». З характеристики Теребовлянської спеціалізованої школи-ліцею, де навчається [PERSON] , учень І ліцейного (10 класу), від 04 березня 2025 року вбачається, що протягом десяти років навчання в школі він зарекомендував себе спокійним, врівноваженим та розсудливим учнем, який не піддається чужому впливу, дотримується правил поведінки та має авторитет серед однолітків. Мати учня бере активну участь у шкільному житті сина, щоразу відвідує батьківські збори, регулярно контактує із класним керівником в телефонному режимі щодо актуальних питань шкільного життя сина. Згідно із відповіддю відділення поліції №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУП в Тернопільській області [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не притягувалися до адміністративної відповідальності, що свідчить про відсутність випадків невиконання ними батьківських обов`язків. Також не було виявлено або вчинено насильницьких дій в сім`ї, в тому числі відносно дитини або перебування когось з батьків в нетверезому стані в громадських місцях. Відповідно до відповіді з поліклінічного відділення КНП Теребовлянської міської ради "Теребовлянська міська лікарня" [PERSON] та [PERSON] не перебувають на обліках лікаря-нарколога та лікаря-психіатра. Будучи заслуханим у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав щодо нього, оскільки мати із ним недостатньо спілкується, не цікавиться його життям, мало часу перебуває із ним за місцем проживання. Частиною 1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» відображено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, І судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Частиною 7 ст.7 СК України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Приписами статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За правилами статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч.2 та ч.4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Зокрема, пунктом 2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти дитини. За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Звертаючись із даним позовом до суду, позивач, як на підставу позбавлення відповідача батьківських прав, посилався на ухилення останньої від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. В той же час, матеріалами справи встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає з відповідачем, забезпечений усім необхідним, мати здійснює за ним догляд, цікавиться його життям, виховує, а тому суд не може зробити висновок про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», § 54, § 58 вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків» (постанова ВС від 13.03.2019 р. у справі № 631/2406/15-ц). Сторона позивача не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері, по відношенню до неї, батьківських прав, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Зі змісту ч.3 ст.160 СК України випливає, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Доказів того, що батьки неповнолітньої дитини [PERSON] проживають окремо, сторони суду не подали, їх не здобуто і органом опіки та піклування під час складення висновку, а тому підстав для задоволення цієї позовної вимоги немає. З урахуванням наведеного, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed