Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом який мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № MKMOGA0000000011 від 26.08.2008 року [PERSON] 26.08.2008 року отримав кредит у розмірі 64874,48 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 26.08.2028 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Згідно ст. ст. 526,527,530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, та станом на 08.06.2012 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 72065,32 дол. США, яка складається з наступного: 51350,80 дол. США заборгованість за кредитом тілом кредиту, 10728,54 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2639,28 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 3885,23 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,28 дол. США штраф (фіксована частина), 3430,19 дол. США штраф (процентна складова). Позивач зазначає, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач уклали договір іпотеки № MKMOGA0000000011, згідно з яким відповідач надав в іпотеку майно, а саме: домоволодіння загальною площею 103,00 кв., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2005 року. А тому посилаючись на те, що відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, а також на положення ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» якою передбачено, що \~у разі\~невиконання або\~неналежного виконання\~боржником основного\~зобов`язання іпотекодержатель\~вправі задовольнити\~свої вимоги\~за основним\~зобов`язанням шляхом\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки,\~якщо інше\~не передбачено\~законом,згідно уточнених\~позовних вимог\~від 06.07.2022, позивач просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № MKMOGA0000000011 від 26.08.2008 року, в розмірі 72065,32 дол. США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розспорядження НБУ від 08.06.2012 року складає 575982,08 грн. (з яких: 51350,80 дол. США заборгованість за кредитом (тілом кредиту)), 10728,54 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2639,28 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 3885,23 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 31,28 дол. США штраф (фіксована частина), 3430,19 дол. США штраф (процентна складова) звернути стягнення на будинок загальною площею 103,00 кв. м., житловою площею 62,80 кв.м., та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача у судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Разом із тим, подавши до суду 06.07.2022 року уточнену позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки, представник позивача [PERSON] у п.4 прохальної частини позовної заяви , не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявна заяви представника відповідача про розгляд справи без його участі та без участі відповідача, у яких він він зазначає, що проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі з підстав, викладених у запереченні на позов та поясненнях поданих до суду в письмовій формі. Зокрема, згідно наявних у матеріалах справи письмових пояснень відповідач заперечує проти позову в частині вимоги про виселення відповідача та інших осіб з житлового приміщення без надання іншого житла, вказуючи, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, а відтак, у відповідності до ч.2 ст. 109 ЖК України йому необхідно надати інше постійне жиле приміщення, в той же час позивач не зазначив куди слід переселити відповідачів та осіб, що проживають у житловому приміщенні. Вказує на неможливість зміни предмета та підстави позову при новому розгляді справи, а також просить врахувати висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц, у якій ВП відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05.04.2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі покупцеві, згідно зі ст. 38 Закону, незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення івимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст 38 Закону та зазначила, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереденні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. А тому посилаючись на положення ч.5 ст. 49 ЦПК України, відповідно до якої у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею, зазначає, що вищевказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Згідно ст. ст.\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах\~заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Кожна сторона\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено згідно матеріалів справи, 26.08.2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKMOGA0000000011, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 64 874,48 дол. США із сплатою відсотків за його користування в розмірі 15% річних, з кінцевим терміном повернення 26.08.2028 року. Також, 26.08.2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №MKMOGA0000000011 згідно якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 103,00 м.кв., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2005 року. За змістом статей 626,628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст.526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно вимог ч.1 ст. 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, як установлено судом, [PERSON] не виконав взятих на себе зобов`язань в результаті чого станом на 08.06.2012 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 72065,32 дол. США, яка складається з наступного: 51350,80 дол. США заборгованість за кредитом тілом кредиту), 10728,54 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2639,28 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 3885,23 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31,28 дол. США штраф (фіксована частина), 3430,19 дол. США штраф (процентна складова). Відповідно до п. 18.8.1 договору іпотеки від 26.08.2008 року, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Статтею 589 ЦК України\~передбачено, що у разі\~невиконання зобов`язання,\~забезпеченого заставою,\~а також\~в інших\~випадках,\~встановлених законом,\~заставодержатель набуває\~право звернення\~стягнення на\~предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 1\~ст. 575 ЦК України, одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна. Статтею 1 Закону України "Про іпотеку"\~передбачено що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц, відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). У вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові суду вказала, що частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Як встановлено судом згідно матеріалів справи при зверненні до суду у вказаній справі, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKMOGA0000000011 від 26.08.2008 року, у розмірі 72065,32 дол. США, звернути стягнення на будинок загальною площею 103,00 кв. м., житловою площею 62,80 кв.м., та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будьтяким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.10.2014 року у задоволенні позову відмовлено, з тих мотивів, що предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника) як такий, що відповідає усім сукупним вимогам Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та підпадає під дію мораторію. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 02.02.2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.10.2014 року змінено в частині правового обґрунтування, резолютивну частину рішення залишено без змін, а саме апеляційний суд вказав, що за наявності передбаченої договором іпотеки можливості укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки від імені іпотекодавця, позивач таким позасудовим способом захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора не скористався, а тому обраний ПАТ КБ «ПриватБанк» позасудовий спосіб захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки, шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу не може бути реалізований в судовому порядку на підставі рішення суду. Позивачем на вищевказані рішення суду подано касаційну скаргу, яку згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року, задоволено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2014 року та рішення Апеляційного Суду Закарпатської області від 02.02.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, Верховний Суд вказав, що позивач не позбавлений відповідно до ст. ст. 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього, з огляду на що апеляційний суд помилково дійшов висновку про те, що оскільки позивач позасудовим способом захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора можливістю укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки від імені іпотекодавця, не скористався, тому в судовому порядку таких вимог заявляти не може. У постанові\~від 29.05.2019\~року у\~справі №\~310/11024/15-ц\~Велика Палата\~Верховного Суду \~відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 квітня 2017 року у справі N 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону, незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону та вказала, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. У подальшому позивач подав до суду уточнену позовну заяву, у якій вказав заборгованість станом на 08.06.2012 року у розмірі 72065,32 дол. США та змінив спосіб захисту своїх прав та інтересів як іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. При цьому суд зазначає, що зміна способу захисту не є тотожною зміні предмета позову. Подаючи уточнену позовну заяву позивач не змінював ні підстав, ні предмету позову. А тому посилання представника відповідача на положення ч.4 ст. 49 ЦПК України, суд уважає необгрунтованими. Згідно з\~приписами ст.\~ 39\~Закону України\~«Про іпотеку»\~у разі\~задоволення судом\~позову про\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки в\~рішенні суду\~зазначаються:\~загальний розмір\~вимог та\~всі його\~складові,\~що підлягають\~сплаті іпотекодержателю\~з вартості\~предмета іпотеки;\~опис нерухомого\~майна,\~об`єкта незавершеного\~будівництва,\~майбутнього об`єкта\~нерухомості,\~за рахунок\~якого підлягають\~задоволенню вимоги\~іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. А тому враховуючи вищенаведене, оскільки,\~статтею 39 Закону України "Про іпотеку"\~та пунктом 3.1 іпотечного договору передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на будинок загальною площею 103,00 кв. м., житловою площею 62,80 кв.м., та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах (електронному аукціоні) є підставними і обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Разом з тим, при визначенні загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки суд констатує, що за порушення позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором позивачем одночасно нараховано пеню та штрафи. Як убачається з пунктів 5.1 та 5.2 крединого договору нарахування пені та штрафів передбачено за одне і те ж порушення умов кредитного договору - несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту. Отже, позивач просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання (порушення позичальником грошового зобов`язання за кредитним договором), що суперечить вимогам ч. 1\~ст. 61 Конституції України\~та ч. 3\~ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно правової позиції Верховного суду України від 21.10.2015 року у справі за № 6-2003цс15 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення\~строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів, а саме: 31,28 дол. США штраф (фіксована частина), 3430,19 дол. США штраф (процентна складова) та вказана сума підлягає виключенню із суми заборгованості, яка підлягає сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. За таких умов суд зазначає, що загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки становить: 68603,82 дол. США, з яких: 51350,80 дол. США заборгованість за кредитом тілом кредиту), 10728,54 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2639,28 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 3885,23 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Що стосується позовної вимоги про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] суд виходить з наступного. Так, ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, частиною другою якої передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16). Як установлено\~судом домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке передане в іпотеку не було придбане [PERSON] за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, а відтак, підлягає застосуванню правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення Однак,\~позивач не\~вказує куди\~слід переселити\~відповідача та\~інших осіб,\~які проживають\~у домоволодінні\~ за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин вимога позивача про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] до задоволення не підлягає. Також суд зазначає, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан. Законом України від 16.04.2025 р. № 4356-ІХ «Про затвердження\~Указу Президента\~України «Про\~продовження строку\~дії воєнного\~стану в\~Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України\~«Про продовження\~строку дії\~воєнного стану\~в Україні»\~від\~15.04.2025\~р.\~№ 235/2025 , яким продовжено строк дії воєнного стану з з 05 години 30 хвилин 9 травня 2025 року строком на 90 діб., тобто до 07.08.2025 року. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», Верховна Рада України постановила розділ VI\~«Прикінцеві положення»\~Закону України\~«Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Враховуючи, що на день ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 201/9754/17 (провадження № 61-11497св21). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність зупинити виконання рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з огляду на задоволення судом майнової позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 3219,00\~ грн.

Outcome: partial