Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

До Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою звернувся [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб з [PERSON] визначити місце проживання спільної неповнолітньої доньки разом з ним та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання доньки. Свої вимоги мотивує тим, що 23.07.2024 між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано Черкаським відділом ДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №122. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , 2022 року народження. Позивач вказує, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю. [PERSON] на примирення немає, подальше збереження шлюбу неможливе, а тому позивач просить розірвати шлюб з відповідачкою. В позовній заяві наявна вимога про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з позивачем, оскільки останній спроможній забезпечити доньку всім необхідним. Сторони не досягли згоди про місце проживання неповнолітньої дитини, тому позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Разом з тим, враховуючи, що відповідачка останнім часом не надає кошти на потреби дитини, а отже у позивача є підстави вважати, що остання ухиляється від матеріального утримання дитини, а тому він просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення донькою повноліття. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Суходольського О.М. від 05.03.2025 відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву; залучено до розгляду справи в якості третьої особи без самостійних вимог службу у справах дітей виконкому Червонослобідської сільської ради та зобов`язано її надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком. Позивач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, до суду подали заяви, в яких розгляд справи просили провести без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Відповідачка була належним чином неодноразово повідомлена про дату, час та місце проведення розгляду справи, проте в судове засідання не з`явилася. Зокрема, її було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за останнім відомим місцем її реєстрації. Крім поштового рекомендованого повідомлення відповідачка викликалася також шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті "Судова влада України". Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідачка не скористалася. Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що від позивача та представника третьої особи до суду надійшли відповідні заяви про розгляд справи без їх участі, а відповідачка [PERSON] не з`явилася у підготовче засідання, що призначалось судом на 07.04.2025, а також не з`явилася у судові засідання, що були призначені на 07.05.2025 та 11.06.2025, з клопотаннями, заявами до суду не зверталася, а в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 23.07.2024 Черкаським відділом реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №122. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] є мати [PERSON] та батько [PERSON] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, встановлено, що на момент візиту працівників Гебінківського міського центру соціальних служб за адресою місця проживання [PERSON] в [ADDRESS] , остання була відсутня, на телефонні дзвінки не відповідає, до Центру не з`явилася, з даної причини оцінку потреб родини [PERSON] не здійснено. В ході телефони розмови із працівником Служби у справах дітей виконавчого комітету Слобідської сільської ради, відповідачка повідомила, що дійсно проживає в м. Гребінка, їй відомо про розгляд даної цивільно справи, з дитиною не спілкується через заборону батька доньки. Крім того, у вказаному висновку зазначено, що [PERSON] з 01.09.2024 зарахована до дитячого садочку. Дитина знаходиться під наглядом лікаря-педіатра, з приводу захворювання дитини, до лікарів звертався лише батько, на щеплення та медичні огляди приводить дитину батько. Для дитини створені належні умови для проживання та відпочинку, вона забезпечена одягом та взуттям, засобами гігієни. Батько дитини здатний задовольнити її потреби, його батьківський потенціал належний. Додатково в телефонному режимі [PERSON] повідомила працівників Служби, що вона не заперечує щоб її малолітня дитина [PERSON] проживала разом з батьком, що вона підтримує позовні вимоги та в судові засідання з`являтися не буде. Враховуючи викладене, було вирішено за доцільне встановити місце проживання дитини з батьком. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 161 СК України передбачено, що спір про місце проживання малолітньої дитини між батьками вирішується органом опіки та піклування або судом. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 12 цього Закону, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ст.182 СК України, судом враховуються судом при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має б бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В порядку п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Дослідивши наявні письмові докази, з урахуванням засад добровільності шлюбу, які установлені статтею 24 СК України, а також те, що сімейні стосунки між сторонами не склалися, подружні відносини сторонами не підтримуються, збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, а тому шлюб необхідно розірвати. Щодо позовної вимоги позивача відносно визначення місця проживання доньки, то суд вважає що вона також підлягає до задоволення, оскільки батько належним чином піклується про доньку, утримує, забезпечує її розвиток, дитина має постійне місце проживання, мати дитини фактично не проявляє жодного інтересу до життя доньки, а тому суд вважає за можливе та необхідне визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] разом з батьком, що буде відповідати інтересам дитини. Враховуючи, що судом визначено місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] , дитина знаходиться на утриманні позивача і даний факт сторонами не заперечується, як і не спростовується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що дитина потребує матеріальної допомоги і з боку матері. Відповідачка має можливість надавати матеріальну допомогу малолітній доньці, у розмірі заявленому позивачем, а докази, які спростовують даний факт, [PERSON] суду не надані. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат за позовні вимоги про розірвання шлюбу ат визначення місця проживання дитини разом з батьком підтверджується квитанціями від 20.02.2025 та 04.03.2025 про сплату судового збору у загальній сумі 2422 грн. 40 коп. А тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений ним судовий збір. Виходячи із необхідності обов`язкового покладення на сторону, не на користь якої ухвалено судове рішення та яка не звільнена від сплати судового збору, зобов`язання щодо сплати судового збору, а також суд виходить з того, що кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади (ч. 3ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2019 по справі № 161/4985/17 зроблено висновок про те, що у разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Приймаючи до уваги вимоги ст. 141 ЦПК України та положення Закону України «Про судовий збір», а також задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп. за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved