Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що 10.09.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та [PERSON] , було укладено договір про надання споживчого кредиту № 10004418563. Вказаний договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Згідно з умовами договору ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» зобов`язалося надати відповідачу кредит в сумі 6 800 грн. строком на 30 днів, з кінцевим терміном повернення 10.10.2021 р.. ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» виконало умови договору та надало відповідачу грошові кошти у сумі 6 800 грн.. 05.09.2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 556/ФК-22, згідно з яким ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до боржників, зокрема і за договором про надання споживчого кредиту № 10004418563, укладеними з відповідачем [PERSON] .. Відповідач належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась загальна заборгованість у розмірі 24 407,92 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 6 800 грн. та заборгованості за відсотками 17 607,92 грн.. 30.10.2023 р. ТОВ «Діджи Фінанс» направило відповідачу досудову вимогу №2847813760-АВ, у якій повідомило відповідача про відступлення права грошової вимоги на підставі договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 р. і про розмір боргу, а також, рекомендувало сплатити заборгованість в термін до 30.11.2023 р. та повідомило, що у випадку невиконання досудової вимоги, будуть ініційовані заходи щодо стягнення заборгованості у судовому порядку. У добровільному порядку сплатити наявну заборгованість позичальник відмовляється. Тому позивач просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором у розмірі 24 407,92 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2025 р. у вказаній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, викликом сторін. 24.02.2025 року (зареєстровано 25.02.2025 р. вх.№ 1997/25) через систему «Електронний суд» представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якій вказав, що матеріали справи не містять доказів укладення кредитного договору. Наданий примірник не містить відомості його підписання кредитодавцем, окрім того відсутні документи на підтвердження повноважень на підписання даного договору [PERSON] .. Вказує, що відповідач не реєструвався в інформаційно - телекомунікаційній системі позивача, створив в такій системі особистий кабінет, отримав пропозицію (оферту) та ознайомився з нею, отримав від кредитодавця електронне повідомлення із одноразовим ідентифікатором та ввів його в інформаційно - телекомунікаційній системі кредитодавця і використав вказаний ідентифікатор з метою підписання договору. Окрім того вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів надання коштів та отриманнях їх відповідачем, а саме відсутні первинні бухгалтерські документи. Зазначає, що відсутній належний розрахунок заборгованості за кредитним договором та докази переходу права вимоги до позивача. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на корить відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 11 200 грн.. 03.03.2025 року (зареєстровано 04.03.2025 р. вх. № 2247/25) через систему «Електронний суд» представник позивача надав відповідь на відзив, у якому вказав, що матеріали справи містять належні докази на підтвердження факту укладення кредитного договору. Окрім того зазначив, що кредитний договір був укладений в електронній формі з дотриманням вимог Закону України «Про електрону комерцію». Грошові кошти були надані відповідачу шляхом перерахування на картковий рахунок, вказаний [PERSON] у відповідній заяві, що у свою чергу підтверджується довідкою АТ «ПУМБ». Зазначає, що наданий розрахунок заборгованості є повним та відповідає умовам кредитного договору, окрім проценти нараховані у відповідності до законодавства. Вказує, що представником відповідача не доведено, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 200 грн. були фактичними і неминучими та, що даний розмір є обґрунтованим та відповідає складності справи. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою суду від 11.03.2025 року постановлено витребувати у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» докази. 07.04.2025 року на адресу суд від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшли витребувані докази. Ухвалою суду від 24.04.2025 року постановлено витребувати докази у АТ «ПУМБ». 21.05.2025 року від АТ «ПУМБ» надійшли витребувані докази. Представник позивача до суду не з`явився, надав суду заяву, згідно з якої просить провести розгляд за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи належним чином, клопотання про розгляд справи у їх відсутність до суду не подавали, про причини неявки суд не повідомили. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 02.07.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та [PERSON] , було укладено договір кредитної лінії № 55415 (а.с.34 зворот-39). Відповідно до п. 1.1 за цим договором кредитодавець зобов?язується надати позичальникові кредит на умовах цього договору, а позичальник зобов?язується одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов?язки, передбачені цим договором. Кредит надається на умовах відновлювальної кредитної лінії. Згідно з п. 1.2. ліміт кредитної лінії - 40 000 грн.. Розмір кредиту не може перевищувати ліміту кредитної лінії. Відповідно до п. 1.6 орієнтована реальна річна процентна ставка на дату укладання цього договору складає 4 742,93 % річних. Згідно з п. 3.1. нарахування процентів за цим договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом (включаючи період пролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Відповідно до п. 4.1. та 4.3. строк кредиту може бути продовжений угодою про продовження, яка може бути ініційована позичальником. Здійснення позичальником платежу є вчиненням дій, що підтверджують його прийняття пропозицію кредитодавця укласти відповідну угоду про продовження, окреме підписання угоди про продовження у такому разі не вимагається. Згідно з п. 6.1. сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться у терміни, зазначені у Спеціальних умовах. Якщо відбулося продовження строку користування кредитом на підставі Угоди про продовження, то термін сплати змінюється кредитодавцем та надається позичальнику в Особистому кабінеті. 10.09.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та [PERSON] були укладені спеціальні умови № 10004418563 до договору кредитної лінії № 55415 (а.с. 33-34). Відповідно до п. 1.1 вказаних умов сума кредиту - 6 800 грн., первинний строк кредиту - 30 календарних днів, процентна ставка - 1.14% у день, базова процентна ставка - 2.14 % у день. Договір кредитної лінії № 55415 та спеціальні умови № 10004418563 були підписані відповідачем шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Товариство умови договору виконало та надало відповідачу грошові кошти у сумі 6 800 грн., шляхом переказу на банківську карту, до підтверджується випискою по банківському рахунку № [NUMBER] за період з 10.09.2021 по 15.09.2021 року (а.с. 111-112). 05.09.2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 556/ФК-22, згідно з яким ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до боржників, зокрема і за договором кредитної лінії № 55415, укладеними з відповідачем [PERSON] (а.с. 40-44). Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору факторингу загальна заборгованість за договором кредитної лінії № 55415 становить 24 407,90 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 6 800 грн. та заборгованості за відсотками 17 607,92 грн. (а.с. 21). Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Представник відповідача заперечував укладення та підписання даного договору, однак на спростування доводів позивача не надав суду інформацію, що зазначені паспортні дані вказані у договорі кредитної лінії не належать відповідачу та, що вони були втрачені чи використані шахраями і що з даного приводу [PERSON] зверталася у правоохоронні органи, оскільки відповідного витягу з ЄРДР не долучено. Окрім того не надано відомостей, що вказані засоби зв?язку як електронна пошта та телефонні номери не належать відповідачу. Таким чином виходячи з наведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що відповідачем 02.07.2021 року було укладено в електронній формі договір кредитної лінії № 55415 та підписано спеціальні умови № 10004418563 з ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» на суму кредиту 6 800,00 грн.. Щодо посилання представника відповідача, що [PERSON] не мав повноважень на підписання вказаних правочинів суд зазначає наступне. Наказом № 1 про призначення генерального директора ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» від 18.02.2016 року Купріянова М.С. призначено на цю посаду (а.с. 55). Вказані зміни були внесені у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с. 22-25). Окрім того з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та з Наказу № 15-04-2024-1 від 15.04.2024 року вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» змінило своє найменування на ТОВ «Компані Інвест Фінанс» (а.с. 22-25, 56). Таким чином суд відхиляє вказані доводи представника відповідача так як вони спростовуються матеріалами справи. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Підпункт 14 пункту 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року (далі Положення), що діяло на час виникнення кредитних відносин між сторонами по даній справі, вказує, що первинний документ, який містить відомості про операцію. Пункт 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення). Також пункт 52 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53). Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ - заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20, провадження № 61-17825св21. Так, позивачем не надано до суду первинних документів, що відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», проте матеріали справи містять виписку по банківському рахунку № [NUMBER] , який належить [PERSON] , з якого вбачається отримання останньою грошових коштів у розмірі 6 800 грн., що у свою чергу є належним доказом отримання відповідачем грошових коштів. Таким чином фінансова установа свої зобов`язання за договором про споживчий кредит виконала у повному обсязі, а відповідач, у порушення умов договору, суму заборгованості не сплачує. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Таким чином, можна зробити висновок, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, провадження № 61-13587св20. На підтвердження відступлення прав вимоги, позивач надав суду копію договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 року, витяг з додатку № 1 до договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 року та платіжні інструкції № 2474 від 06.09.2022 р., № 2493 від 12.09.2022 р. та № 2544 від 19.09.2022 р. (а.с. 21, 40-44, 58). Таким чином перехід права вимоги до позивача відбувся із дотриманням вимог законодавства, окрім того договори про відступлення прав недійсними не визнавалися та на даний час не скасовані. Посилання представника відповідача на відсутність належних доказів переходу права вимоги судом до уваги не беруться та відхиляються, оскільки у повному обсязі спростовуються матеріалами справи, окрім того як зазначалося вище представником позивача надано докази в достатньому обсязі на підтвердження повноважень [PERSON] як генерального директора та зміни найменування товариства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як це передбачено ст. 526 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу частини 1 статті 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За нормами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з розрахунку заборгованості, доданим до позовної заяви, заборгованість відповідача за договором кредитної лінії № 55415 від 02.07.2021 року та з врахуванням спеціальних умов № 10004418563 від 10.09.2021 року становить 24 407,90 грн., та складається з: заборгованості за тілом кредиту 6 800 грн. та заборгованості за відсотками 17 607,92 грн. (а.с.26-27). Відповідно до спеціальних умов № 10004418563 від 10.09.2021 р. строк кредитування складає 30 днів, кінцевий термін повернення 10.10.2021 р.. Окрім того відповідно до п. 4.1 договору кредитної лінії № 55415 від 02.07.2021 р. [PERSON] має право продовжити строк користування кредитом шляхом укладення угоди про продовження. Відповідач даним правом не скористався, у той же час як вбачається з розрахунку заборгованості проценти за користування кредитом нараховувалися за період з 10.09.2021 р. по 27.02.2022 р. Разом з тим, як встановлено раніше за умовами укладеного між сторонами договору позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 10.10.2021 р., а тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами строку кредитування задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками на суму 15 282,32 грн. поза межами строку кредитування є необґрунтованими. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Представник позивача у позові та у наданому розрахунку не заявляє вимоги про стягнення за період з 11.10.2021 року по 27.02.2022 року з відповідача процентів у порядку ст. 625 ЦК України, а тому за таких обставин, суд з вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягнення заборгованість за договором № 55415 р., яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 800 грн. та суми заборгованості за відсотками у розмірі 2 325,6 грн.. Згідно з положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України, визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору №42649746 про надання правової допомоги від 01.04.2024 р., копію акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 16.09.2024 р., копію додаткової угоди №10004418563 від 16.09.2024 до договору №42649746 про надання правової допомоги від 01.04.2024 р., копію детального опису наданих робіт від 16.09.2024 року (а.с. 19, 28, 30-32, 45). Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц, від 26.07.2022 у справі № 910/1209/21, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 у постанові Верховного суду від 28.06.2023 року у справі № 463/2001/19, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Враховуючи вищезазначене та відсутність клопотання відповідача та її представника про зменшення витрат на правову допомогу,

Outcome: partial