Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

01 травня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що позивач надає послуги з теплопостачання відповідачу за адресою [ADDRESS] , однак відповідач, як споживач, вартість таких послуг належним чином не сплачує, внаслідок чого у неї за період з 15 жовтня 2021 року по 30 червня 2024 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 9353,63 гривень. За таких обставин, вказуючи, що відсутність між сторонами укладеного договору про надання таких послуг не звільняє споживача від оплати вартості спожитих ним таких послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача означену суму боргу. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відповідач правом на подання відзиву не скористався. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачем за адресою [ADDRESS] в період з 15 жовтня 2021 року по 30 червня 2024 року надавались послуги з теплопостачання, а станом на 30 червня 2024 року обліковувалась заборгованість з оплати вищевказаних послуг за зазначений період в розмірі 9353,64 гривень. Викладені обставини підтверджуються відомостями з особового рахунку споживача, копіями рішень органу місцевого самоврядування. Також судом встановлено, що 26 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №1/6196 про надання послуг з централізованого опалення. Строк дії даного договору становив до 31 грудня 2018 року з можливістю пролонгації. При цьому текст даного договору не містить адреси нерухомого майна, заявою позивач зобов`язався надавати послуги з централізованого опалення. Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру станом на 05 травня 2025 року адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача є [ADDRESS] з 19 грудня 2016 року. Матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідач фактично проживала і проживає дотепер, зокрема протягом періоду виникнення боргу, за адресою [ADDRESS] , тобто за адресою надання позивачем послуг з теплопостачання. Крім того, матеріали справи не містять і доказів, що відповідач є власником/співвласником нерухомого майна за останньою із вказаних адрес. Відомості про наявність між сторонами укладеного чинного письмового договору, який би регулював спірні правовідносини з постачання позивачем та оплати відповдіачем теплової енергії, матеріали цивільної справи не містять. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року (регулює спірні правовідносини сторін з 01 травня 2019 року), ЖК України. Так, відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права. Положеннями ст.11 ЦК України передбачено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є акти цивільного законодавства, акти органів державної влади, акти органів місцевого самоврядування. Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач житлово-комунальних послуг (далі\~ споживач) індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Нормою ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року визначено, що виконавцем послуг з постачання теплової енергії теплопостачальна організація. Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно ст.ст.7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Аналогічні норми містить ст.68 ЖК України. За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, тобто на підставі договору. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ст.ст.319, 322 ЦК України власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 4 ст.334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. За змістом ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на майбутній об`єкт нерухомості. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, відповідно до змісту наведених вище положень законодавства та усталеної судової практики з вирішення спорів про стягнення заборгованості за надані та не оплачені житлово-комунальні послуги підставою для виникнення у споживача житлово-комунальних послуг обов`язку зі сплати їх вартості є в першу чергу наявність між таким споживачем та постачальником послуг або іншим уповноваженим учасником цих правовідносин договору про надання відповідних послуг (ст.ст.12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року). Разом з тим, споживачі зобов`язані своєчасно і в повному обсязі оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Останній висновок прямо закріплено і в нормі ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року. При регулюванні правовідносин з надання та споживання житлово-комунальних послуг, у випадку допущення споживачами несплати або несвоєчасної оплати вартості цих послуг, застосовуються також норми ст.625 ч.2 ЦК України, а саме покладення на споживачів-боржників обов`язку зі сплати окрім основної суми боргу також нарахованих на цю суму боргу 3% річних та інфляційних втрат. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, правовими висновками Верховного Суду в постановах від 15\~березня 2018\~року по\~справі №401/710/15-ц, від 16 грудня 2020 року по справі №761/32712/17, від 12 липня 2021 року по справі №233/6532/19, від 28 липня 2021 року по справі №\~554/7740/17, від 20 листопада 2024 року по справі №463/6799/18, а також правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, від 20 вересня 2018 року по справі №751/3840/15-ц, від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли своє підтвердження такі заявлені позивачем в обґрунтування свого позову фактичні обставини, як надання позивачем за адресою житла [ADDRESS] в період з 15 жовтня 2021 року по 30 червня 2024 року послуг з теплопостачання, за якими на кінець вказаного період виникла заборгованість у неведеному у позові розмірі. Стягнення такої заборгованості позивач просить суд здійснити з відповідача, як споживача таких наданих позивачем послуг. В той же час, за змістом ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року споживачем (індивідуальним споживачем) житлово-комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять доказів наявності у відповідача статусу споживача (індивідуального споживача) житлово-комунальних послуг з теплопостачання, які надаються позивачем саме за адресою [ADDRESS] , оскільки зареєстроване місце проживання відповідача ще з грудня 2016 року знаходиться за іншою адресою, докази належності відповідачу як власнику/співвласнику житла за адресою [ADDRESS] в матеріалах справи відсутні, як і докази укладення з відповідачем або на його користь з позивачем відповідного договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому суд не приймає до уваги копію договору №1/6196 про надання послуг з централізованого опалення від 26 грудня 2017 року, оскільки такий договір не містить адреси, за якою позивачем надаються відповідні послуги. Крім того, сам позивач в тексті позову не враховує такий договір як доказ укладення між сторонами письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, вказуючи, що між сторонами склались фактичні відносини з надання позивачем та споживання відповідачем послуг з теплопостачання. Не може бути доказом вибірка з особового рахунку, оскільки такий документ фактично є лише складених одноосібно позивачем розрахунком боргу, не підтверджується волевиявлення відповідача та взяття останнім на себе договірного обов`язку. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed