Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

07.07.2023\~року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на спадщину: частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розміщені по [ADDRESS] , та стягнути з відповідача-позивача в його користь судові витрати по справі. 15.09.2023 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Кінаш М.А. звернулася в суд із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В свою чергу представник відповідача-позивача у зустрічних позовних вимогах просить суд ухвалити рішення, яким повністю відмовити [PERSON] в задоволенні його позову до [PERSON] про визнання права на спадкове майно, і визнати за останнім право власності на спадкове майно, а саме на вказане вище будинковолодіння по [ADDRESS] , що складається з житлового будинку «А», загальною площею 45,3 м.кв., житловою площею 18,6 м.кв., господарських будівель та споруд: сараю «Б», площею 20,5 м.кв., вбиральні «Г», площею 1,0 м.кв., сараю «Д», площею 15,9 м.кв., колонки питної «N1», площею 9,5 м.п., огорожі «N2», площею 54,8 м.кв. Судові витрати просить покласти на позивача-відповідача. Згідно ухвали суду від 28.12.2023 року постановлено об`єднати зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання\~права власності\~на спадкове\~майно з\~первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, в одне провадження. В судовому засіданні позивач-відповідач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Зустрічний позов [PERSON] визнали частково, а саме не заперечують щодо визнання з ним права власності на частку спірного домоволодіння, однак в решті вимог останнього просили відмовити. Відповідач-позивач та його представник в ході розгляду справи зустрічний позов підтримали в повному обсязі і просили його задоволити з підстав, викладених у ньому. Натомість просили повністю відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] . Вислухавши сторін та їх представників, свідків, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, а також витребувані в процесі розгляду справи, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а ч.2 цієї статті визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України вбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В той же час ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно із дублікатом свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданим 23.02.1989 року виконавчим комітетом Надвірнянської міської ради (а.с.9), власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі рішення народного суду Надвірнянсого району від 12.06.1951 року був [PERSON] , який помер [INFO] . В останнього було двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , тобто відповідач-позивач по даній справі, та [PERSON] , [INFO] . Як з`ясовано в ході розгляду справи, на момент смерті [PERSON] , разом з ним проживав лише малолітній [PERSON] , а [PERSON] , будучи повнолітньою - фактично проживала окремо. У зв`язку із смертю [PERSON] на вказане вище майно відкрилась спадщина. Відповідно до ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, зокрема згідно ст.ст.418, 430, спадкоємцями померлого були: діти, дружина, непрацездатні батьки, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. У відповідності до вказаного кодексу, спадкоємцями є живі на день смерті батька діти, якщо вони не приймають спадщину вони повинні відмовитися від її прийняття на протязі трьох місяців з дня смерті, якщо вони цього не зробили то вони вважаються такими, що прийняли її. Тобто, для встановлення кола спадкоємців та визначення частки у спадковому майні необхідні дані про прийняття спадщини, а саме відомості хто був зареєстрованим із померлим на день смерті. В судовому засіданні встановлено, що позивач-відповідач [PERSON] є племінником [PERSON] , дружиною якого була [PERSON] , тобто дочка [PERSON] власника спірного житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , [INFO] помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть, яка міститься в матеріалах справи (а.с.27). На даний час [PERSON] претендує на частку вказаного вище домоволодіння, як спадкоємець п`ятої черги за законом після смерті двоюрідного дядька [PERSON] , в порядку ст.1265 ЦК України. У своїх вимогах позивач-відповідач посилається на те, що [PERSON] з 1974 року проживала в спірному будинку, про що свідчать записи в будинковій книзі (а.с.10-13). 17.02.1977 року вона зареєструвала шлюб із його двоюрідним дядьком [PERSON] і змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с.28). Останні разом проживали у спірному житловому будинку до 24.07.2013 року, тобто до дня смерті [PERSON] (а.с.37). Вказана обставина підтверджується довідкою КП «Надвірнянський житловик» Надвірнянської міської ради за №2475 від 04.10.2018 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частку житлового будинку, що їй належала. Зазначає, що оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини проживав із спадкодавцем, то вважається таким, що прийняв спадщину, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України. Після смерті дружини [PERSON] продовжував проживати в спірному будинку до моменту своєї смерті. На початку серпня місяця 2022 року останній звернувся до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. із заявою про видачу йому свідоцтва право на спадщину, однак постановою нотаріуса від 17.08.2022 року у його видачі [PERSON] , з наведених у ній підстав, було відмовлено. В подальшому, як зазначено вище, [PERSON] помер, а саме [INFO] . [PERSON] являється родичем позивача-відповідача [PERSON] по матері, а саме мати останнього - [PERSON] є двоюрідною сестрою померлого [PERSON] , що підтверджується відповідними доказами родинних зв`язків, які долучені до матеріалів справи (а.с.25, 26, 29, 30, 31). Як перевірено в ході розгляду справи, 29.05.2020\~року [PERSON] \~ відповідач-позивач\~по даній\~справі,\~звернувся в\~суд з\~позовом доНадвірнянської міської ради Івано-Франківської області про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом. Згідно рішення суду від 18.02.2021 року зазначений позов було задоволено і визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на спадкове майно, а саме будинковолодіння [ADDRESS] . Проте, відповідно до постанови Івано-Франківського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 09.03.2023 року, з підстав, наведених у ній, вказане рішення суду від 18.02.2021 року скасовано (а.с.5-8). 30.09.2022 року позивач-відповідач [PERSON] звернувся із заявою до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. про прийняття спадщини за законом, а в подальшому - 22.06.2023 року, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті двоюрідного дядька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Згідно постанови нотаріуса від 22.06.2023 року за №02-31/190, останньою відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із не встановленням кола спадкоємців і відповідно неможливістю визначити частку у спадковому майні [PERSON] , який спадщину фактично прийняв, однак юридично не оформив свої спадкові права після смерті дружини [PERSON] , яка в свою чергу фактично прийняла, проте також не оформила у встановленому законом порядку свої спадкові права після смерті батька [PERSON] (а.с.19). Як вбачається із довідки Управління надання адміністративних послуг Надвірнянської міської ради за №48486 від 30.09.2022 року, [PERSON] на день смерті [INFO] був зареєстрований по [ADDRESS] , тобто в спірному домоволодінні. Зареєстрованим за даною адресою він був один (а.с.20). В свою чергу, [PERSON] у зустрічних вимогах посилається на те, що на час смерті батька, який був власником житлового будинку [ADDRESS] , йому було десять років і він проживав разом із ним (батьком). Його покійна сестра [PERSON] на момент смерті батька була повнолітньою, оскільки їй було 23 роки, і разом із ними вона не проживала. Звертає увагу, що із змісту будинкової книги, котра заведена з 1976 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована в батьковому будинку з 1974 року, тобто, на його думку, в будинковій книзі чітко зазначено з якого часу остання почала проживати в будинку. хоча книга заведена двома роками пізніше. Відповідач-позивач вважає, що виходячи із норм діючого законодавства на момент відкриття спадщини, тобто на час смерті його батька, позивачем-відповідачем жодним чином не доведеного того, що [PERSON] у віці 23 роки на протязі 6 місяців будь-яким чином реалізувала своє право на спадщину, оскільки не надано жодного документу про те, що вона прийняла спадщину через нотаріально контору, та щодо проживання із спадкодавцем. Вказує, що [PERSON] не бажала заявити про своє право на спадщину в передбаченому законом порядку, і за життя своє право на частку не відстоювала в судовому порядку. Таким чином, він як малолітній син [PERSON] , котрий на момент смерті проживав із останнім вважаюся єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину. Також вважає,\~що оскільки,\~на момент\~смерті [PERSON] \~не була\~власником \~частки житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~та спорудами,\~що розміщені\~по [ADDRESS] ,\~то відповідно\~її спадкоємці не можуть набувати права на це майно. На аналогічних підставах спадкоємці [PERSON] , в тому числі і позивач за первісним позовом не можуть претендувати на спадкове майно, що не належало йому на момент смерті. В обґрунтування своїх вимог відповідач-позивач вказує, що на момент смерті [PERSON] , він - його неповнолітній син, проживав разом з ним і фактично вступив у володіння спадковим майном, а також після смерті батька він постійно користувався його майном та утримував його, а тому у відповідності до норм законодавства фактично прийняв спадщину після смерті батька. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. від 16.12.2019 року за №02-31/1525, [PERSON] також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на домоволодіння по [ADDRESS] , в зв`язку з тим, що неможливо встановити коло спадкоємців, оскільки відсутня інформація про те, хто ще із спадкодавцем проживав на момент смерті. За наявності даних обставин з метою оформлення права на спадщину, він був змушений звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Як зазначено вище, рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.02.2021 року було задоволено позов і визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на спадкове майно, а саме будинковолодіння [ADDRESS] , проте, відповідно до постанови Івано-Франківського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 09.03.2023 року, з підстав, наведених у ній, вказане рішення суду від 18.02.2021 року скасовано (а.с.5-8). Вирішуючи даний спір по суті, суд зазначає наступне: Згідно ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Як закріплено ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як визначено\~ст.1261\~ЦК України,\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, у відповідності до ч.1 ст.1258, ст.1261 ЦК України, відповідач-позивач [PERSON] має право прийняти спадщину після смерті свого батька в порядку спадкування за законом, а саме частку спадкового домоволодіння. Крім того, відповідно до ч.1 ст.1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Що стосується заперечення сторони відповідача-позивача щодо реєстрації [PERSON] по [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, суд констатує наступне. На час смерті [PERSON] , який помер [INFO] , його повнолітня дочка [PERSON] , [INFO] дійсно фактично не проживала за вказаною адресою, що стороною позивача-відповідача не заперечується. Разом з тим, на переконання суду, в ході розгляду справи не спростовано що остання була зареєстрованою за даною адресою і прийняла спадщину після смерті батька. Зокрема, як вбачається із копії постанови приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. від 22.06.2023 року за №02-31/190, [PERSON] - дружина [PERSON] (двоюрідного дядька позивача-відповідача), фактично прийняла, проте не оформила у встановленому законом порядку свої спадкові права після смерті батька [PERSON] . [PERSON] , в свою чергу також спадщину фактично прийняв, однак юридично не оформив свої спадкові права після смерті дружини (а.с.146). Відносно посилання відповідача-позивача про те, що [PERSON] не бажала заявити про своє право на спадщину в передбаченому законом порядку, і за життя своє право на частку не відстоювала в судовому порядку, суд звертає увагу, що згідно довідки КП «Надвірнянський житловик» Надвірнянської міської ради за №2475 від 04.10.2018 року, остання разом з чоловіком проживала у спірному житловому будинку до 24.07.2013 року, тобто до дня своєї смерті, і була в ньому зареєстрована (а.с.14). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку регулювалися підзаконним нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністерства Комунального господарства Української РСР 31січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року за № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 / з подальшими змінами/. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарських книгах місцевих рад. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105, сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності житлового будинку, чи частини даного будинку, певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Крім того, обставини та доводи, на які посилається сторона позивача-відповідача, підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] . З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідно до ч.1 ст.1265 ЦК України, [PERSON] має право прийняти спадщину, а саме частку домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , після смерті двоюрідного дядька [PERSON] , як спадкоємець п`ятої черги за законом. Відповідно до технічного паспорта, складеного Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації, домоволодіння [ADDRESS] , складається з житлового будинку «А», загальною площею 45,3 м.кв., житловою площею 18,6 м.кв. та господарських будівель і споруд, а саме: сараю «Б», площею 20,5 м.кв., вбиральні «Г», площею 1,0 м.кв., сараю «Д», площею 15,9 м.кв., колонки питної «№ 1», площею 9,5 м.п., огорожі «№ 2», площею 54,8 м.кв. (а.с.21-24). Згідно звіту про експертну оцінку вказаного майна, ринкова вартість домоволодіння на дату оцінки (30.06.2023 року) становила - 183465 грн. 00 коп. (а.с.16-17). Як перевірено судом, на вказану спадщину крім позивача-відповідача [PERSON] та відповідача-позивача [PERSON] більше ніхто не претендує. Таким чином, на переконання суду, останні мають право прийняти спадщину після смерті батька ( [PERSON] ) та двоюрідного дядька ( [PERSON] ) відповідно в порядку спадкування за законом. Разом з тим, позивач-відповідач [PERSON] не заперечує щодо часткового задоволення зустрічного позову [PERSON] і визнання за ним права власності на частку спірного домоволодіння, претендуючи в свою чергу також на частку даного спадкового майна. Як закріплено ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Ухвалюючи рішення по даній справі, суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Як зазначено вище, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного\~ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що за встановлених обставин первісний позов [PERSON] підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] слід задоволити частково. Позивач-відповідач [PERSON] та відповідач-позивач [PERSON] можуть бути власниками кожен частки зазначеного майна, а згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, є всі правові підстави для визнання права власності за [PERSON] , [INFO] та за [PERSON] , [INFO] , на частку домоволодіння, що знаходиться [ADDRESS] , за кожним з них. В решті вимог зустрічного позову [PERSON] , на переконання суду, слід відмовити. Що стосується розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із позовом позивачем-відповідачем [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. та 536 грн. 80 коп. - судового збору у зв`язку із поданням заяви про забезпечення позову, а всього 1610 грн. 40 коп. В позовній заяві останній просив суд стягнути з відповідача-позивача на його користь понесені судові витрати по справі. Крім того суд зазначає, що відповідачем-позивачем [PERSON] при зверненні до суду із зустрічним позовом, виходячи із вартості майна на яке він претендував, було сплачено судовий збір в розмірі - 1834 грн. 70 коп. Разом з тим, як зазначено вище, суд прийшов до висновку про часткове задоволення зустрічних вимог [PERSON] . З огляду на викладене, з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , слід стягнути: 1073 грн. 60 коп. сплаченого останнім судового збору за звернення до суду із даним позовом та 536 грн. 80 коп. сплаченого судового збору у зв`язку із поданням заяви про забезпечення позову, а всього 1610 грн. 40 коп. Натомість, із [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , пропорційно розміру задоволених позовних вимог, необхідно стягнути 917 грн. 35 коп. сплаченого останнім судового збору за звернення до суду із зустрічним позовом. На підставі ст.ст.16, 316, 319, 321, 328, 392, 1222, 1258, 1261, 1265, 1268 ЦК України,

Outcome: approved