Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ТОВ «Волинь-Паливо» (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 52 112 грн 60 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 06 лютого 2025 року та по дату ухвалення судового рішення, але не більше ніж за шість місяців. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 30 грудня 2022 року та по 05 лютого 2025 року працювала в ТОВ «Волинь-Паливо». Наказом № 42-к/р від 03 лютого 2025 року її було звільнено з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України, проте заробітну плату та всі суми належні при звільненні відповідачем виплачено не було. В зв`язку з наявною заборгованістю по належних виплатах вона була змушена 20 березня 2025 року звернутися за захистом порушених прав на гарячу урядову лінію. Листом від 15 квітня 2025 року за № 3Х/3.2/337-3В-25 Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці повідомило про розгляд її звернення та про те, що під час проведення посадовими особами Міжрегіонального управління заходу державного контролю у формі перевірки у ТОВ «Волинь-паливо» було з`ясовано, що на підприємстві є заборгованість із виплати заробітної плати, чим порушено вимогу ч. 1 ст. 10 Закону № 2136. А також не виплачені кошти при звільненні, в тому числі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, чим порушено вимоги абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону № 2136. Окрім того повідомлено, що функція поновлення порушених трудових прав здійснюється виключно судами. Зазначає, що останню заробітну плату було виплачено відповідачем за жовтень 2024 року. При цьому, в особистому кабінеті на порталі Пенсійного фонду України відповідно до даних поданих відповідачем по звітності вбачається, що їй нарахована заробітна плата: листопад 2024 15 494 грн 65 коп.; грудень 2024 13 017 грн 00 коп.; січень 2025 11 127 грн 23 коп.; лютий 2025 12 473 грн 72 коп. (в т.ч. компенсація за невикористані дні відпустки). Отже за період з 01 листопада 2024 року до 05 лютого 2025 року ТОВ «Волинь-Паливо» заборгувало їй по заробітній платі та всіх сумах належних при звільненні 52 112 грн 60 коп. Крім того, законодавством передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому відповідач зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. 05 червня 2025 року від представника позивача адвоката Пилипчук Л.М. надійшло клопотання, в якому вона просила справу розглянути у її відсутність та відсутність позивача, позов підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. Крім того, згідно відповіді №1338434 від 01 травня 2025 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження ТОВ ««Волинь-Паливо»» зареєстроване за адресою: вул. Електроапаратна, буд. 3, м. Луцьк. 26 травня 2025 року до суду повернулася не врученою судова повістка для відповідача на 05 червня 2025 року з довідкою поштового відділення про причини повернення/досилання, де вказана причина повернення - адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до частини сьомої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається, зокрема юридичним особам за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За змістом частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місцезнаходження вважається врученням судової повістки цій особі. Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження. Згідно ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Відповідно до частини 1, 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки судова повістка, направлена судом відповідачу за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернута суду з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою, тому суд вважає відповідача таким, що був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Враховуючи, що про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав і представник позивача [PERSON] не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи згідно ст. 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою представника позивача. Зважаючи на неявку у судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Як слідує з інформації особистого кабінету на порталі Пенсійного фонду України позивач [PERSON] з 31 грудня 2022 року до 05 лютого 2025 року працювала в ТОВ «Волинь-Паливо». І згідно наказу № 42-к/р від 03 лютого 2025 року звільнена з 05 лютого 2025 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, позивачу була нарахована заробітна плата за листопад 2024 року в розмірі 15 494 грн 65 коп., за грудень 2024 року в розмірі 13 017 грн 00 коп., за січень 2025 року в розмірі 11 127 грн 23 коп., за лютий 2025 року в розмірі 12 473 грн 72 коп. Як слідує з відомостей форми ОК-7 індивідуальних відомостей про застраховану особу, реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України ТОВ «Волинь Паливо» до вересня 2024 року здійснювало нарахування заробітної плати [PERSON] та сплачувало страхові внески. Як слідує з відповіді Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 15 квітня 2025 року за № 3Х/3.2/337-3В-25 позивач звернулась на гарячу урядову лінію щодо виплати їй всіх коштів при звільненні та можливих порушень законодавства про працю посадовими особами ТОВ «Волинь-Паливо». У відповіді зазначено, що під час проведення посадовими особами Міжрегіонального управління заходу державного контролю у формі перевірки у ТОВ «Волинь-Паливо» було з`ясовано, що на підприємстві є заборгованість із виплати заробітної плати, чим порушено вимогу ч. 1 ст. 10 Закону № 2136. А також не виплачені кошти при звільненні, в тому числі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, чим порушено вимоги абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону № 2136. Позивач вказує, що відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2024 року по лютий 2025 року. Тобто, заборгованість відповідача по виплаті позивачу заробітної плати становить 52 112 грн 60 коп. Станом на час розгляду справи у суду відсутні докази проведення повного розрахунку з позивачем. При цьому, суд враховує, що відповідачем ТОВ «Волинь-Паливо» не спростовано твердження позивача про наявність заборгованості по заробітній платі. Згідно з ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. За положеннями ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За положеннями ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не надав суду жодного доказу на спростування твердження позивача про наявну заборгованість по заробітній платі чи доказів про розмір такої заборгованості, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення на її користь із відповідача ТОВ «Волинь-Паливо» заборгованості із заробітної плати в сумі 52 112 грн 60 коп. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В особистому кабінеті позивача на порталі Пенсійного фонду України відповідно до даних поданих відповідачем по звітності вбачається, що [PERSON] нарахована заробітна плата за грудень 2024 року в розмірі 13 017 грн 00 коп., за січень 2025 року в розмірі 11 127 грн 23 коп. Загальна кількість робочих днів у грудні 2024 року 22, в січні 2025 року 23. Тому сума середньоденного заробітку позивача становить 536 грн 54 коп. (24 144,23 грн./45 робочий день (22+23)). В періоді, за який позивачу слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, кількість робочих днів становить 86 (за період з 06 лютого 2025 року до 05 червня 2025 року) і включає в себе 17 робочих днів за лютий 2025 року, 21 робочий день за березень 2025 року, 22 робочих дня за квітень 2025 року, 22 робочих дня за травень 2025 року, 4 робочих дня за червень 2025 року. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 536 грн 54 коп., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2025 року до 05 червня 2025 року складає 46 142 грн 44 коп. (536 грн 54 коп. х 86 днів). Оскільки заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена, наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 46 142 грн 44 коп., а відтак позов в цій частині підлягає також до задоволення. Відповідно до пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Вирішуючи питання щодо судових витрат, здійснених позивачем у зв`язку з розглядом позову, які складаються з витрат за надання правничої допомоги у розмірі 7 000 грн 00 коп. суд враховує, що відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано Договір про надання правової допомоги від 29 квітня 2025 року, в пункті 7.1 якого сторонами погоджено, що розмір гонорару становить 7 000 грн 00 коп., Акт наданих юридичних послуг від 03 червня 2025 року, у якому здійснено детальний опис робіт, виконаних для надання правничої допомоги. Оскільки понесення позивачем зазначених витрат підтверджено належними доказами вони підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 7 000 грн 00 коп.

Outcome: approved