Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 19.03.2025 через підсистему «Електронний суд» ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» звернулося до суду із позовною заявою, яка зареєстрована канцелярією суду 20.03.2025, до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №0035806 від 17.07.2019. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.07.2019 між АТ «РВС Банк» та [PERSON] підписано заяву-договір №0035806 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви відповідачу було надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 20 512,82 гривень, строк дії кредиту 24 місяці, процентна ставка, % річних - 18, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3% від суми наданого кредиту. В день підписання заяви-договору №0035806 від 17.07.2019 відповідач отримала платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки. Грошові кошти у сумі 20\~512,82 грн. були зараховані 17.07.2019 АТ «РВС БАНК» на картковий рахунок клієнта. 26.11.2021 між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №26.11/2021-1. 26.11.2021 позивач ТОВ «ФК «Паріс» направив на адресу відповідача вимогу про погашення заборгованості, однак відповідач всі звернення проігнорував, вимогу не задовольнив, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором в розмірі 34766,23 грн., з яких: 16090,60 грн. - заборгованість по кредиту; 5457,11 грн. - заборгованість за процентами; 11\~692,22 грн. - заборгованість за комісією, 100,00 грн заборгованість за штрафними санкціями, а також суми, нараховані на підставі ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~за період з 26.11.2021 до 23.02.2022, а саме 3 % річних за користування грошовими коштами в сумі 246,62 грн.; інфляційні втрати в розмірі 1179,68 грн. 27.05.2025 через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, який мотивує тим, що: 1) відсутні первинні документи щодо факту видачі кредиту, а додані позивачем до позовної заяви матеріали не являються первинними документами, так як не містять необхідних реквізитів та роздруковані з комп`ютеру, тобто не створені безпосередньо під час здійснення господарської операції; 2) відсотки за кредитним договором нараховані поза межами строку дії такого; 3) ст. 625 ЦК України на період дії воєнного стану не застосовується; 4) вимоги в частині стягнення комісії безпідставні, так як позивач не довів факту надання супутніх та додаткових банківських послуг, що суперечить нормам Закону України «Про споживче кредитування». В задоволенні позову просив відмовити повністю. 30.05.2025 через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано до суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що 1) надані позивачем виписка за картковим рахунком позичальника, меморіальний ордер у сукупності з іншими у справі доказами підтверджують обставини видачі кредиту та його розмір; 2) нарахування процентів по кредитному договору поза межами його строку узгоджується з п.7.7.2.17 Публічної пропозиції, яким визначено, що клієнт зобов`язується сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом, при цьому розмір процентів для Клієнта, який прострочив виконання зобов`язання, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами договору; 3)встановлення розміру комісії за супроводження кредиту передбачено умовами заяви договору, до того ж відповідач до укладання договору була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту, тобто отримала інформацію щодо умов кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту; 4) період, за який позивачем було нараховано інфляційні втрати та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - з 26.11.2021 до 23.02.2022; 5) у розрахунку заборгованості по договору №0035806 від 17.07.2019 року зазначено зарахування коштів 17.12.2019 та 17.01.2019; відповідач подав відзив з пропуском процесуального строку. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви розгляд справи просив провести без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи. 21.05.2025 представником відповідача адвокатом Ракущинцем А.А. подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.03.2025 справу передано на розгляд судді Голяни О.В. Ухвалою суду від 24.03.2025 постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Суд вважає, що процесуальний строк на подання відзиву відповідачем не пропущений, так як ухвала про відкриття провадження, відправлена [PERSON] засобом поштового зв`язку за № 0610241921150, останній не вручена, а повернута на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», втім така ухвала отримана представником відповідача 21.05.2025 Так як сторони, їх представники в судове засідання не з`явились, судом на підставі частини другої\~статті 247\~ЦПК у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.07.2019 року між АТ «РВС Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви-договору №0035806 про надання банківської послуги (платіжна картка простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції банку на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви відповідачу було надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 20 512,82 гривень, строк дії кредиту 24 місяці, процентна ставка, % річних - 18, тип ставки - фіксована, разом комісія при видачі кредиту: 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3% від суми наданого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору сторонами було передбачено надання кредиту\~\~на картковий рахунок відповідача, зазначений у договорі. Додатком №1 до Заяви-договору сторонами був узгоджений Графік платежів, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалася погашати заборгованість щомісячно з урахуванням процентів та інших платежів за додаткові та супутні послуги, в тому числі і комісії. В день підписання заяви-договору №0035806 від 17.07.2019, відповідач отримала платіжну картку № [NUMBER] , яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки 17.07.2019. 17.07.2019 грошові кошти у сумі 20\~512,82 грн були зараховані АТ «РВС БАНК» на картковий рахунок клієнта [PERSON] , що підтверджується меморіальними ордерами №2785 від 17.07.2019 /20 000,00 грн - видача кредиту згідно кредитного договору/ та №2786 від 17.09.2019 /512,82 грн - \~дисконт при видачі кредиту/. Із наданого позивачем детального розрахунку вбачається, що загальний розмір заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором №0035806 від 17.07.2019 становить 33 339,93 грн, яка складається з: 16 090,60 грн заборгованість за тілом кредиту; 5 457,11 грн заборгованість за процентами; 11 692,22 грн заборгованість за комісією; 100,00 грн заборгованість за штрафними санкціями (пеня). З розрахунку також вбачається, що відповідачу було надано кредит у розмірі 20 512,82 грн, з яких було погашено 4 422,22 грн, тобто залишок непогашеного тіла кредиту в розмірі 16 090,60 грн. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту згідно з умовами договору становила 615,38 грн. Загальна нарахована сума комісії за період з 17.07.2019 по 26.11.2021 склала 15 384,50 грн, з якої відповідачем сплачено 3 692,28 грн, тобто залишок непогашеної комісії становить 11 692,22 грн. Щодо процентів, відповідно до поданого розрахунку, за період з 31.07.2019 по 26.11.2021 нараховано проценти в загальній сумі 7 181,03 грн, з яких відповідачем погашено 1 723,92 грн, тобто залишок становить 5 457,11 грн. 26.11.2021 між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №26.11/2021-1, \~за умовами якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними в додатку № 1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС БАНК» та боржниками.\~ Відповідно до Додатку №1 до Договору, АТ «РВС Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Паріс» права вимоги до [PERSON] за договором №0035806 від 17.07.2019 . 26.11.2021 позивач ТОВ «ФК «Паріс» направив на адресу відповідача вимогу про погашення заборгованості, однак відповідач всі звернення проігнорував, вимогу не задовольнив, в зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов. Оцінка Суду. Щодо укладання кредитного договору Згідно з ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання кредиту [PERSON] підписала заяву-договір №0035806 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, а також Графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту, в яких зазначено суму кредиту, тип, порядок нарахування та розмір процентів, комісії та неустойки. \~Отже, суд виснує, що позивач довів факту укладення кредитного договору з відповідачем [PERSON] , так як договір укладено сторонами в письмовій формі в порядку частини два статті\~638, частини першої статті\~207 ЦК України\~та ними досягнуто усіх істотних умов кредитного договору. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Матеріалами справи підтверджується, що\~\~ право вимоги за договором №0035806 перейшло ТОВ «ФК «ПАРІС» на підставі договору про відступлення права вимоги. Щодо надання кредитних коштів позичальнику На підтвердження факту перерахування первинним кредитором кредитних коштів на користь позичальника позивачем надано меморіальні ордери та виписки з банківського рахунку. Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено загальні засади функціонування платіжних систем, а також порядок переказу коштів у межах України. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 цього Закону, ініціювання переказу коштів здійснюється на підставі таких видів розрахункових документів, як: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», документ, що містить відомості про господарську операцію, є первинним документом. Відповідно до пункту 42 Постанови Правління НБУ від 04.07.2018 № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку. Пунктом 44 зазначеної Постанови встановлено, що первинні документи банку (електронні чи паперові) класифікуються, зокрема, за місцем складання (внутрішні або зовнішні) та за змістом (касові або меморіальні). Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення та обліку операцій за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до пунктів 4647 цієї ж Постанови, меморіальні ордери оформлюються банком з метою відображення внутрішньобанківських, позабалансових та клієнтських операцій. Таким чином, меморіальний ордер є первинним документом, який містить інформацію про здійснену банківську операцію. Особливістю його складання є те, що ордер існує лише в електронній формі, оригінал якої фізично не може бути наданий до суду. У зв`язку з цим до матеріалів справи може бути долучено роздруківку електронного документа, що є допустимою формою доказу за умови дотримання вимог до первинних документів. Крім того, відповідно до пункту 62 Постанови НБУ № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням операцій, здійснених за день, та призначені для надання клієнтам. Такі виписки містять відомості про рух коштів за конкретним банківським рахунком та є належними і допустимими доказами у справі. Цей підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), згідно з якою банківські виписки за рахунками є належними доказами заборгованості за кредитним договором. З огляду на викладене, подані позивачем меморіальні ордери та банківські виписки є належними, допустимими та достатніми доказами факту перерахування коштів позичальнику. Відповідачем здійснювалося часткове погашення кредиту та інших платежів встановлених договором зокрема процентів за користування кредитом (дати та суми платежів зазначені в розрахунку заборгованості), що в свою чергу підтверджує факт отримання кредиту. Щодо розмірі заборгованості по тілу кредиту Позивач у позовній заяві зазначає, що загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 16 090,60 грн, при цьому сплачена відповідачем сума тіла кредиту складає 4 422,22 грн. У запереченнях відповідач стверджує, що позивач при визначенні суми заборгованості не врахував платежі в розмірі 3 280,00 грн, сплачені відповідно до квитанцій № 16-1018587/С від 16.12.2019 та № 16-1039705/С від 16.01.2020. Разом із тим, згідно з графіком платежів за кредитним договором № 0035806, щомісячні платежі передбачені у формі ануїтетних платежів у розмірі 1 639,46 грн. Зокрема, згідно з графіком платіж, запланований на 17.12.2019, складав 759,90 грн тіло кредиту, 264,18 грн проценти, 615,38 грн комісія за розрахунково-касове обслуговування; платіж, запланований на 17.01.2020, складав 762,87 грн тіло кредиту, 261,21 грн проценти, 615,38 грн комісія. З аналізу розрахунку заборгованості, наданого банком, убачається, що 17.12.2019 було зараховано платіж у сумі 759,90 грн у рахунок погашення тіла кредиту; 17.01.2020 було зараховано 762,87 грн також у рахунок тіла кредиту; інші частини платежів, здійснених у ці дати, були зараховані на сплату процентів та комісій. Таким чином, посилання відповідача на те, що платежі від 16.12.2019 та 16.01.2020 не були враховані позивачем, є необґрунтованими. Вказані суми були враховані банком, однак розподілені відповідно до умов кредитного договору частково на тіло кредиту, а частково на сплату процентів та комісій. Тому твердження про помилкове визначення розміру заборгованості є безпідставним. Відповідно, залишок несплаченого тіла кредиту на момент подання позову дійсно становить 16 090,60 грн, що підтверджується наданим банком розрахунком та не спростовується відповідачем належними доказами. Щодо розмірі заборгованості по відсотках Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18. Звертаючись до суду з вказаним позовом ТОВ «ФК «ПАРІС» просило стягнути з\~\~ [PERSON] заборгованість по процентах у розмірі 5457,11 грн за період з 31.07.2019 року по 26.11.2021. Разом з тим, відповідно до заяви-договору № №0035806 від 17.07.2019 про надання банківської послуги кредит був наданий строком на 24 місяці, тобто до 17.07.2021, а тому після спливу строку дії кредитного договору з 18.07.2021 - первинний кредитор не мав підстав здійснювати нарахування відсотків, передбачених умовами договору. При цьому оскільки публічна пропозиція АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому її не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-договору. Із розрахунку заборгованості по відсотках вбачається,\~що за період з 19.07.2021 по 26.11.2021 кредитором було нараховано відсотки у розмірі 1201,11 грн. На погашення заборгованості за відсотками позичальником внесено 1723,92 грн. Отже, розмір заборгованості за відсотками становить 4256,00 грн (7181,03 -1201,11 1723,92). Щодо вимог про стягнення комісії. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII. Закон № 1734-VIII у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідні висновки виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Наведені вище приписи Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління (обслуговування) кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина Закону України «Про споживче кредитування» передбачала можливість встановлення комісії за отримання та управління кредиту. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тим не менш, суд відмовляє в стягненні заборгованості в частині комісії з наступних підстав. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у\~\~порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначила, що «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що «якщо в кредитному договорі\~банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням\~і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У кредитному договорі від 17.07.2019 №0035806, укладеному між АТ «РВС БАНК» та [PERSON] , графіку платежів містяться умови про комісію за розрахунково-касове обслуговування заборгованості, а саме: щомісячна комісія за супроводження (розрахунково-касове обслуговування) кредиту у розмірі 3% від суми наданого кредиту щомісяця протягом строку кредитування. Аналіз змісту вказаного договору свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому ТОВ «ФК «Паріс», що отримало право вимоги від АТ «РВС БАНК», не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору,\~а тому положення договору про споживчий кредит щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісії за обслуговування кредиту, є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 09.10.2024 року у справі № 582/202/22 (провадження 61-15120ск23). Фактично кредитним договором встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем, оскільки надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. За таких обставин сплачені відповідачем 3\~692,16 грн комісії підлягають в порядку ст. 534 ЦК України зарахуванню на погашення відсотків за кредитом. Щодо вимог про стягнення заборгованості за штрафними санкціями (пенею). Як на підставу для стягнення штрафних санкцій (пені) позивач посилається на умови Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Водночас як вбачається з матеріалів справи, надана позивачем копія Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не містить підпису відповідача. Доказів того, що підписанням заяви-договору № 0035806 від 17.07.2019 відповідач приєднався саме до наданої позивачем Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб матеріали справи не містять. Заява-договір № 0035806 від 17.07.2019, яка підписана відповідачем, не містить умов щодо сплати неустойки (пені, штрафу), у зазначеному в Публічній пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування. Отже, оскільки публічна пропозиція АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому її не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-договору. Відповідно відсутні підстави вважати, що сторони обумовили відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За таких умов підстави для здійснення зазначених нарахувань за наданим кредитом в заявленому розмірі були відсутні. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. З огляду на зазначене, вимоги про стягнення штрафних санкцій (пені) задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляції. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої\~статті 1048 ЦК України\~і охоронна норма частини другої\~статті 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до\~статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~статті 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому\~законом\~або договором. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому\~законом\~або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до\~статті 625 ЦК України. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до\~статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за\~статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~статті 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому\~законом\~або договором. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених\~статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18). Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). На виконання положень ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин колегією суддів враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №408/8199/16-ц (провадження № 61-738св23). Суд, враховуючи принцип диспозитивності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за період з 26.11.2021 по 23.02.2022. Також суд зазначає, що оскільки не підлягають стягненню комісія та пеня, а сплачена комісія в розмірі 3\~692,16 грн віднесена судом на погашення відсотків, то базою для розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних витрат є сума у розмірі 16\~654,44 грн (16 090,60 грн - тіло кредиту) + (4256,00 - 3\~692,16 - відсотки). Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, 16\~654,44 x 3 % x 90 : 365 : 100, та становить 123,20 грн. Щодо інфляційних витрат, то суд зазначає, що за вказаний період такі становлять 589,29 грн. Розподіл судових\~витрат між\~сторонами. Відповідно до п. 3 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено 2\~422,40 грн. судового збору. Предметом позову є стягнення з відповідача суми заборгованості\~\~за кредитним договором, яка у загальному розмірі складає 34\~766,23 грн. Разом з тим, суд\~\~дійшов висновку про\~\~обґрунтованість стягнення з\~\~відповідача\~\~заборгованості\~\~за кредитом у загальному розмірі 17 366,93 грн. За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що\~\~стягненню з відповідача на\~\~користь\~\~позивача\~\~підлягає\~\~сума\~\~у розмірі\~\~1\~209,9 грн. (2\~422,40 * 17 366,93/ 34\~766,23). З цих підстав,

Outcome: partial