Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 24.07.2003 він одружився з [PERSON] . В подальшому, а саме, 20.03.2019 відповідачкою змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] , а ім`я з [PERSON] на [PERSON] . В шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Поряд з тим зазначив, що спільне життя з відповідачкою не склалося, в сім`ї виникали сварки та непорозуміння, і рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13.05.2024 шлюб між ними було розірвано. Проте, ще у червні 2021 року вони припинили спільне проживання. Відповідачка, забравши свої особисті речі з квартири, переїхала в інше місце проживання, а в липні 2021 року виїхала за межі України в Турецьку Республіку, де на даний час проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. З цього часу син [PERSON] проживає з ним та знаходиться на його утриманні. В свою чергу, з липня 2021 року по даний час відповідачка навіть не намагалася приїхати та побачити сина, не говорячи вже про матеріальне забезпечення з її сторони сина. Навіть поговорити по телефону з сином у неї немає часу. На вимогу щодо надання грошових коштів на забезпечення сина, відповідачка надіслала заяву, що посвідчена нотаріусом 6 нотаріальної контори округу Бодрум (Турецька Республіка), у якій зазначила, що не має можливості виконувати обов`язки по вихованню сина, утримувати його та допомагати йому. Таким чином, відповідачка не приділяє увагу сину, участі у його вихованні не приймає і письмово підтвердила, що не має бажання це робити і в майбутньому. Матеріальної допомоги на утримання сина вже більше трьох років не надає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з ним взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, що свідчить, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина. А тому, просив суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області провадження у справі було відкрито 18 грудня 2025 року, з залученням до участі у справі, як третьої особи органу опіки та піклування Тернопільської міської ради. При цьому, сторонам визначено строк для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень щодо останньої. Копія ухвали про відкриття провадження у справі, позовна заява та додані до неї документи, повістка про виклик до суду, направлялись відповідачці за місцем реєстрації останньої, яким є [ADDRESS] , рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Проте, двічі такі документи повертались на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за місцем проживання». З огляду на що, про надходження позовної заяви, відкриття провадження у справі, дату та час проведення підготовчого судового розгляду, виклик до суду відповідачка [PERSON] 24 січня та 17 лютого 2025 року повідомлялась шляхом розміщення відповідного повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Ухвалою суду від 27 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі. У визначений судом строк відзиву а позов відповідачем подано не було. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не прибула, хоча про час та місце проведення такого була сповіщена у визначеному законом порядку. Зокрема, 27 лютого, 01 та 22 квітня 2025 року шляхом розміщення відповідного повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов, з підстав наведених у такому, підтримав повністю, при цьому зазначив, що не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Крім того, зазначив, що на даний час його сім`я фактично складається з двох осіб його та сина, а отже, у випадку, коли не буде мати можливості опікуватись дитиною, інші особи, за його відсутності, не зможуть взяти на себе такі обов`язки. Невиконання відповідачем своїх батьківських обов1язків належним чином, її небажання забезпечити у повній мірі законні права та інтереси сина, створюють ряд проблем, в тому числі вирішити питання щодо його виїзду за межі України з метою оздоровлення та відпочинку, участі у змаганнях, адже згоди на це відповідач не надає. Представник третьої особи органу опіки та піклування Паславська О.І. в судовому засіданні зазначила, що при дослідженні спірного питання орган опіки та піклування не визнав за доцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього сина. При цьому, вказала, що зв`язку з відповідачем встановлено не було, тому, пояснень з сторони останньої орган опіки та піклування не отримував. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд прийняв рішення про ухвалення у даному випадку заочного рішення. При цьому, заслухавши сторони, думку неповнолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Так, згідно ст.ст. 150, 164 п.2 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Батьки позбавляються батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] ( до зміни імені [PERSON] ) є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що сторонами не оспорювалося, стверджено даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) 10 листопада 2021 року. Поряд з тим встановлено, що 20 березня 2019 року [PERSON] змінила ім`я на [PERSON] , про що складено актовий запис №14, що стверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданого повторно 13 липня 2021 року Борщівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано Франківськ). Крім того встановлено, що сторони по справі, з 24 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2024 року у справі №607/5961/24, яке набрало законної сили 12 червня 2024 року. Поряд з тим встановлено, що позивач разом із сином зареєстровані та проживають в [ADDRESS] . Разом із ними зареєстровані та проживають сестра позивача [PERSON] , та племінниця позивача [PERSON] . Наведене підтверджується довідкою ПП «Перспектива» №11 від 26.09.2024. Згідно довідки №02-18/151 від 01.10.2024, виданої Тернопільською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №19 слідує, що , [PERSON] навчається в 10-В класі Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №19. Згідно характеристики, виданої 19.03.2024 Тернопільською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №19, [PERSON] навчається в Тернопільській ЗОШ І-ІІІ ступенів №19 з першого класу. Володіє достатнім рівнем навчальних досягнень. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний учень. [PERSON] навчається, читає багато художньої літератури. [PERSON] уважний на уроках. Уміє правильно та точно висловлювати думки. Загальний інтелектуальний рівень розвитку учня достатній та співпадає з рівнем навчальних досягнень. У міру своїх можливостей та здібностей виконує завдання, що потребують аналізу, узагальнення, порівняння. Улюблені предмети: історія України, інформатика, англійська мова. [PERSON] старається брати участь у загальношкільних заходах та учнівських заходах. Має небагато друзів, підтримує дружні стосунки з усіма учнями класу. Батько [PERSON] цікавиться шкільним життям сина, спілкується з класним керівником. Мати [PERSON] , за період 5-ти років навчання в школі І-ІІІ ступенів жодного разу не поцікавилася шкільним життям сина, із класним керівником не спілкується. З даних декларації від 15.10.2024 про вибір лікаря дитині [PERSON] , [INFO] , вбачається, що законним представником дитини вказано батька [PERSON] . Поряд з тим, встановлено, що відповідач [PERSON] з липня 2021 року виїхала за межі України в Турецьку Республіку, де на даний час проживає. Згідно копії довіреності згоди, що посвідчена 09.09.2024 нотаріусом 6 нотаріальної контори округу Бодрум (Турецька Республіка), наданої відповідачкою, та яка перекладена з турецької мови на українську, остання в такій зазначила, що дає свою згоду на позбавлення її материнських прав відносно сина [PERSON] , так як в даний час вона постійно проживає в Туреччині і не має можливості виконувати обов`язки по вихованню сина, утримувати його і допомагати йому, усі права по догляду і утриманню [PERSON] , доручає батькові [PERSON] . З висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 26 лютого 2025 року слідує, що мати дитини, [PERSON] , на засідання комісії не з`явилася та не повідомила про причини своєї відсутності. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомив, що підтримує позов батька щодо позбавлення матері батьківських прав, оскільки це допоможе йому та батькові уникнути юридичних та бюрократичних проблем. Зазначив, що він із матір`ю підтримує зв`язок, спілкується, востаннє розмовляв із нею менше тижня тому засобами телефонного зв`язку. Вказав, що мати вітає його зі святами, з днем народженням та надсилає подарунки та кошти, при можливості хотів би поїхати до матері в гості у Турецьку Республіку. При цьому зазначає, що згода матері про позбавлення її батьківських прав щодо дитини не може слугувати підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки відмова від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Більше того, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини не вдалося встановити дійсні обставини, які спонукали матір до прийняття позиції про визнання позову про позбавлення її батьківських прав щодо сина, у той час як неповнолітня дитина повідомила, що підтримує стосунки та спілкується з матір`ю. До того ж, позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. А тому, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та попередджає [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Поряд з тим, судом було заслухано думку і неповнолітнього [PERSON] , який повідомив, що сплкування з матір`ю у нього відбувається за допомогою мобільного зв`язку, зачасту з його ініціативи, так як мати сама не телефонує. Таке спілкування не є частим. З 2019 року з матір`ю не зустрічався, протягом останніх років вона жодного разу не запрошувала його до себе, в Україну не приїжджала. Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), зокрема правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, а з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом в ході розгляду справи встановлено, що вихованням дитини займається його батько - позивач, а мати відповідачка не цікавиться його життям, навчанням, участі в такому не приймає. Дослідженими судом доказами підтверджується відсутність належного піклування з боку відповідачки про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, лікування, підготовку до самостійного життя, відсутність інтересу матері до внутрішнього світу дитини протягом тривалого часу, впродовж якого формувались фізичні особливості та психологічні риси дитини. Суд бере до уваги, що сформована відповідачкою модель поведінки щодо дитини є добровільно обраною нею та не продиктована життєвими обставинами. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. З огляду на зазначене вище,суд приходить до переконання про свідоме, тривале ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина, що призвело до погіршення психоемоційного зв`язку між нею та сином. Заяви останньої про позбавлення його батьківських прав стосовно дитини, адаптованість дитини до відносин у сім`ї без матері, в сукупності, з іншими встановленими судом обставинами, дає підстави суду дійти висновку, що у даному випадку позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини. Що узгоджується\~з висновками\~ КЦС ВС, викладеними у Постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24. Поряд з\~тим,\~суд враховує\~і висновки,\~викладені у\~Постанові Верховного\~Суду від\~26\~квітня 2022\~року у\~справі №\~520/8264/19,\~відповідно \~до яких\~ поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. Оцінюючи всі досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в даному випадку є достатні підстави відповідно до ст.164 СК України позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з п.2 ст.166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до п.3 ст.166 Сімейного Кодексу України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як передбачено статтею 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення потреб та інтересів дитини, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, розміру мінімальної заробітної плати та обставини, які зазначені в ст. 182 СК України, а саме те, що відповідачка є здоровою, може надавати утримання своїй дитині, розмір аліментів слід визначити у розмірі 1 700 грн щомісячно на дитину до досягнення нею повноліття. Як передбачено ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки в користь позивача понесені ним судові витрати по справі у вигляді судового збору. Враховуючи наведене вище, на підставі ст.ст.150, 160, 164, 180, 181 СК України,

Outcome: approved