Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, [PERSON] , про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання дитини. У позові прохала стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно до його повноліття, починаючи з дня подання заяви до суду. Прохала визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] разом із його матір?ю [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати у сумі 1211, 20 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог позивач зазначає, що перебувала в шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22.06.2021 року. Від вказаного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує, що після розірвання шлюбу їх спільний з відповідачем син проживає разом з нею. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, жодної матеріальної допомоги на його утримання не надає. Зазначає, що дитині необхідно забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Позивачка зазначає, що такий рівень вона одна забезпечити не може, тому вважає, що батько, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти. Інших аліментних зобов`язань у відповідача не має. У зв`язку з чим і звернулася до суду з позовною вимогою щодо стягнення аліментів. З приводу вимоги щодо визначення місця проживання дитини з нею, позивачка в позовній заяві зазначила, що вони з відповідачем не дійшли згоди з приводу місця проживання їхнього сина, який на даний час проживає з нею. Вважає, що в інтересах їхнього з відповідачем спільного сина буде саме проживати з нею, а не з відповідачем. Позивачка зазначає, що проживає з сином в квартирі, власником якої є її матір [PERSON] . Квартира добре обладнана, створені всі умови для проживання та виховання та утримання дитини. Має змогу оплачувати усі витрати пов`язані з дитиною, піклуватися про неї та виховувати її. Зазначила, що з самого народження сина вона постійно піклується про дитину, повністю матеріально забезпечує його, займається його культурним, фізичним та духовним розвитком. Таким чином вважає, що проживання сина [PERSON] разом з нею відповідає його інтересам. Вказала, що відповідач не забезпечує до цього часу і не має наміру в подальшому забезпечувати синові належні умови проживання та виховання. Також позивачка зазначає, що вона не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача з сином. Зазначає, що вона весь вільний час приділяє дитині. Оскільки відповідач взагалі не приймає участі в утриманні дитини, догляд за сином здійснює тільки вона, то вона вважає, що за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Ухвалою суду від 11.02.2025 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24.04.2025 року зобов`язано Службу у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради надати висновок щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] та закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення по суті справи, прохала позов задовольнити. Представник позивача - адвокат Гальченко Н.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення по справі, позов прохала задовольнити. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомляв. Право надати відзив на позовну заяву відповідач не реалізував. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Представник третьої особи Служби у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради - Сорокіна В.Д., у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за його відсутності та згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивачку, її представника, представник третьої особи - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, дослідивши надані докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Щодо вимог позивача про стягнення аліментів слід зазначити наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає,вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Як встановлено судом, батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 29 липня 2015 року Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 841 (а.с.9). Судом встановлено, що дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, відповідач матеріального утримання дитини не забезпечує, інших аліментних зобов`язань не має, зі стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, фізично здоровий, інших обставин, що мають істотне значення не встановлено. Тому, виходячи з вищевказаного, відповідач спроможний сплачувати аліменти. Відповідачем не надано жодних документів та доказів, які б підтверджували неспроможності сплати аліментів. Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Щодо вимог позивача про визначення місця проживання дитини слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено в ході розгляду справи, після припинення спільного проживання сторін, дитина залишились проживати з матір`ю. Відповідно до наданого висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради за підписом голови ради Сергія Хавренкова від 13.05.2025 року №91 вбачається, що Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування, відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, розглянувши матеріали цивільної справи № 554/651/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , а саме: копію позовної заяви з додатками; акт обстеження житлово-побутових умов дитини; акт оцінки потреб сім?ї/особи, складений Полтавським міським центром соціальних служб; рішення комісії з питань захисту прав дитини від 08 травня 2025 року та інші документи, відмічає наступне. Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 червня 2021 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Малолітній [PERSON] проживає разом з матір?ю, яка забезпечила належні умови для проживання та виховання дитини, спроможна виконувати батьківські обов?язки. [PERSON] працевлаштована, але не офіційно, на теперішній час розглядається питання в судовому порядку щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини на користь матері. З висновку вбачається, що для обстеження житлово-побутових умов [PERSON] було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] . В кімнаті облаштоване окреме місце для відпочинку, сну, навчання, гри та проведення дозвілля, наявні іграшки, шкільні приладдя, сезонний одяг та взуття. В помешканні створені умови для повноцінного розвитку та виховання дитини. Батько, [PERSON] , надав пояснення, в якому зазначив, що не заперечує щодо визначення місця проживання його дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір?ю, [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування прийшов до висновку визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір?ю [PERSON] (а.с.59). Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень ч. 4-6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При цьому поведінка відповідача, який тривалий час не виконує свої батьківські обов`язки щодо дитини, дає підстави суду сумніватися у належній поведінці відповідача щодо подальшого виконання ним своїх батьківських обов`язків, тому суд приходить до висновку про надання можливості виконувати їх саме позивачу виходячи із інтересів дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивача є належними для проживання дитини, та те, що судом не встановлено, що позивачка зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно неї та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. На підставі наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved