Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що вона з 22 травня 2023 року по 31 серпня 2023року перебувала у трудових відносинах із ДП "Завод 410 ЦА", де працювала на посаді менеджера (управителя) з логістики відділу складського господарства та експедиторської діяльності управління закупівель. Трудові відносини між [PERSON] та ДП "Завод 410 ЦА" були оформлені на підставі наказу №391/0 від 19.05.2023 року, відповідно до якого позивач була прийнята на роботу за строковим трудовим договором з 22.05.2023 року по 21.08.2023 року з посадовим окладом 12 628,00 грн. 29 серпня 2023 року позивач отримала від керівництва підприємства повідомлення про припинення трудових відносин за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідний наказ про звільнення №679/0 був виданий 29 серпня 2023 року, а фактична дата звільнення була визначена 31 серпня 2023 року. Однак, станом на 31 серпня 2023 року розрахунок з позивачем здійснений не був. 15 вересня 2023 року [PERSON] отримала довідку про заборгованість по заробітній платі №1.4-1624, згідно з якою загальна сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становить 53 791,61 грн., з яких утримані податки та збори в розмірі 11 599,37 грн., а сума до виплати складає 47 884,59 грн. Оскільки станом на день подання даного позову ДП "Завод 410 ЦА" так і не виплатило [PERSON] борг і заробітної плати на дату звільнення, позивач просить стягнути з відповідача 47 884,59 грн. заборгованості із заробітної плати, 3 842,23 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, 94 516,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 968,96 грн. судового збору та 6 000 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Голосіївського районого суду м. Києва від 24 березня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження. 08 квітня 2025 року відповідач ДП "Завод 410 ЦА" надіслав відзив на позовну заяву. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки сума заборгованості по заробітній платі становить 43 302,25 грн., що підтверджується довідкою про доходи №29 від 12.03.2025 року. Зазначає, що в затримці розрахунку позивача при звільненні не було факту вини відповідача, оскільки мали місце обставини, які не залежали від волі відповідача, та які унеможливлювали проведення розрахунку з позивачем. З початком повномасштабної війни в Україні з числа працівників ДП "Завод 410 ЦА" було мобілізовано на війському службу 34 працівника, які безпосередньо приймають участь у постачання деталей, збиранні повітряних суден, відповідають за перевірку та налагодження, тощо. Наказом підприємства №45 від 24.02.2022 року було оголошено простій на підприємстві. 25.11.2023 року військовослужбовцями збройних сил російської федерації з використанням БпЛА здійснено бомбардування ДП "Завод 410 ЦА", у результаті чого на підприємстві сталися вибухи, які спричинили пожежу у виробничих приміщеннях. Вказані факти призвели до немоливості відповідачем вчасно та в строки усунути недоліки до припису Державної авіаційної служби України та Головного управління державної авіації України. Можливість відповідача використовувати банківські рахунки, відкриті в установах інших банківбула відсутня у зв"язку з їх блокуванням та арештом на підставі зведеного виконавчого провадження. 23 квітня 2025 року позивач надіслала відповідь на відзив на позовну заяву. Просить задовольнити позов у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, встановлено наступупне. [PERSON] з 22 травня 2023 року по 31 сепня 2023 року перебувала у трудових відносинах з ДП «ЗАВОД 410 ЦА». де працювала на посаді менеджера (управителя) з логістики відділу складського господарства та експедиторської діяльності управління закупівель. Трудові відносини між [PERSON] та ДП "Завод 410 ЦА" були оформлені на підставі наказу №391/0 від 19.05.2023 року, відповідно до якого позивач була прийнята на роботу за строковим трудовим договором з 22.05.2023 року по 21.08.2023 року з посадовим окладом 12 628,00 грн. 29 серпня 2023 року позивач отримала від керівництва підприємства повідомлення про припинення трудових відносин за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідний наказ про звільнення №679/0 був виданий 29 серпня 2023 року, а фактична дата звільнення була визначена 31 серпня 2023 року. До матеріалів справи позивачем долучено довідку щодо заборгованості по аробітній платі, видану ДП «ЗАВОД 410 ЦА», відповідно до якої загальна сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становить 53 791,61 грн., з яких утримані податки та збори в розмірі 11 599,37 грн., а сума до виплати складає 47 884,59 грн. Обґрунтовуючи позовну заяву, [PERSON] вказала, що на день звільнення відповідачем не виплачена заробітна плата та не проведено розрахунок. На момент звернення із позовом заборгованість відповідача перед нею з виплати заробітної плати не погашена. За вимогами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що [PERSON] звільнено з посади менеджера (управителя) з логістики відділу складського господарства та експедиторської діяльності управління закупівель ДП «ЗАВОД 410 ЦА» 31 серпня 2023 року. Відповідач у день звільнення не провів розрахунок із позивачем. Відповідно до довідки, виданої ДП «ЗАВОД 410 ЦА», [PERSON] нараховано дохід в розмірі 53 791,61 грн., з яких до виплати 47 884,59 грн. ДП «ЗАВОД 410 ЦА» не надано до суду доказів на підтвердження виконання ними зобов`язань щодо виплати заробітної плати [PERSON] .. Так, доказами фактичного виконання трудових обов`язків можуть бути, зокрема журнал реєстрації виходу на роботу з підписом працівника, відеозаписи з камер спостереження на пропускних пунктах, робочому місці, листування з клієнтом, показання колег по роботі, контрагентів, підписи працівника на платіжних документах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок на підтвердження розрахунку із заробітної плати. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 761/2846/16-ц, провадження № 61-302св17, від 18 травня 2022 року у справі № 552/3667/19, провадження № 61-16667св21, від 05 квітня 2023 року у справі № 295/14567/20, провадження № 61-11818св21. У зв`язку з неналежним виконанням ДП «ЗАВОД 410 ЦА» зобов`язань з виплати заробітної плати позивачу, утворилася заборгованість в розмірі 47 884,59 грн. Суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 47 884,59 грн. Відповідачем не надано жодних доказів на спростування розміру заборгованості, яка зазначена відповідачем у довідці про доходи від 12.03.2025 року. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, як вказано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні". Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів". Відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП "Завод 410 ЦА" на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного ст. 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. З останніх висновків Верховного суду вбачається, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства залучена під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час дії воєнного стану. Отже, сам по собі Лист від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 ТПП не завжди може буде виправданням для невиконання взятих на себе зобов`язань. І лише в сукупності з іншими належними та допустимими доказами він може засвідчити існування форс-мажорних обставин і мати доказову силу в суді. Судом враховано висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) з якої вбачається, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні". Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів". Відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП "Завод 410 ЦА" на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного ст. 116 КЗпП України, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України застосуванню підлягає Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100). Пунктом 5 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. Встановлено, що ДП "Завод 410 ЦА" при звільненні [PERSON] з роботи не виплатило останній нараховану заробітну плату у розмірі 53 791,61 грн. У справі, що розглядається, період затримки остаточного розрахунку з позивачем розпочався з наступного робочого дня за датою кінцевого терміну остаточного розрахунку роботодавця з працівником, тобто з 01.09.2023 року та продовжував тривати до 29.02.2024 року. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за вказаний період становить 94 516,50 грн. Вирішуючи питання про співмірність розміру середнього заробітку, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України критеріям розумності та справедливості, суд враховує таке. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Зазначене відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, а тому суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, зокрема суду при вирішенні такого питання необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та з чим була пов`язана її тривалість з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Відповідних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Враховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України (94 516,50 грн.) значно більший розміру нездійсненого розрахунку при звільненні; розмір простроченої заборгованості роботодавця (47 884,59 грн.); період затримки виплати такої заборгованості (130 днів); дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах (перший вживав своєчасних активних дій щодо стягнення належних йому сум, а другий в розумні строки не виплатив основну суму заборгованості); співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає справедливим і таким, що відповідатиме наведеним критеріям, зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до 47 884,59 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача 3 842,23 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 79 КЗпП України якщо працівник не відпрацював шість місяців безперервно, то щорічна відпустка надається пропорційно до відпрацьованого часу. Відповідно до ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Встановлено, що [PERSON] працювала на підприємстві з 22.05.2023 року по 31.08.2023 року, тобто період її роботи становить 3 місяці і 9 днів (102 календарних дні). Таким чином, за цей період [PERSON] набула право на щорічну відпустку пропорційно відпрацьованому часу. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідач ан користь позивача 968,96 грн. судового збору. Також підлягають задовленню вимоги позивача про стягнення 6000 грн. витрат на правову допомогу з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ч.ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №5213/10 від 28.08.2014 р. адвоката Солдаткіна О.С., акт приймання-передачі наданих послуг №1 за договором про надання професійної правничої допомоги адвоката №15 від 10.03.2025 р., рахунок на оплату №190325 від 19.03.2025 р. та квитанцію до прибуткового касового ордера №162 від 19 березня 2025 року на суму 6 000 грн.

Outcome: partial