Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У вересні 2024 року позивач [PERSON] , в особі представника Цурка Н.О., звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач вказував, що 18.06.2024 позивача повідомлено, що наказом т.в.о. директора Дерджавної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук» № 73 від 11.06.2024 відсторонено від виконання обов`язків тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань з 11.06.2024 на час проведення розслідуванняч та до отримання інформації від правоохоронних органів. Позивач зауважує, що за весь час трудових відносин сумлінно виконує свої посадові обов`язки на посаді заступника головного лікаря з лікувальної роботи клініки професійних захворювань, дотримується трудової та технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Вважає, вищевказаний наках незаконним та таким, що винесений здопущенням грубих порушень трудового законодавства. Враховуючи викладене, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 73 від 11.06.2024 про відсторонення [PERSON] від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань; поновити позивача на посаді тимчасового виконуючого обов`язки головного лікаря клініки професійних захворювань; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн та витрати на оплату правової допомоги у розмірі 70000,00 грн; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2024 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. У березні 2025 представник позивача надав до суду заяву, в якій зазначив, що станом на дату розгляду справи суттєво змінились обставини. Позивач фактично звільнився з посади головного лікаря анестезіолога у ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» відсутня необхідність у розгляді частини заявлених вимог. Враховуючи викладене, просить визнати незаконним та скасувати наказ Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 73 від 11.06.2024 про відсторонення [PERSON] від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн та витрати на оплату правової допомоги. В судове засідання з?явився представник позивача, який зазначив, що відповідно до спірного наказу позивача відсторонено від посади на невизначений строк. [PERSON] є обвинуваченим по кримінальному провадженню. На момент прийняття наказу підстав для відсторонення не було, пізніше позивач був відсторонений за рішенням суду. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позивача було поновлено на посаді, потім він був переведений на іншу посаду за власною ініціативою, а пізніше [PERSON] звільнився. Спірний наказ вже втратив чинність. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши представника позивача представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 Цивільного кодексу України та частина перша статті 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII. Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Судом встановлено, що 11.06.2024 наказом № 73 підписаним т.в.о. директора ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Демченко В. відсторонено від займаної посади [PERSON] від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань з 11.06.2024 на час проведення розслідування та до отримання інформації від правоохоронних органів. Підставою вказано: у зв`язку з інформацією правоохоронних органів щодо кримінального провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.10.2024 (справа № 752/11041/24) відсторонено підозрюваного [PERSON] від посади т.в.о. головного лікаря клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» строком на 60 днів в межах строку досудового розслідування, тобто до 02.12.2024 включно. Наказом ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 219/К1 звільнено [PERSON] 15.11.2024 з посади тимчасово виконуючого обов`язки медичного директора апарату управління Клініки професійних захворювань, за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Як зазначає позивач, на початку червня 2024 у позивача було проведено обшук за місцем фактичного проживання на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2024 № 752/11041/24 в рамках матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 422310000000100 від 14.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 332 КК України. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом визначені ст. 46 КЗпП України. Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального, ппйснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим між органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути н: апізника від роботи. Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення виникнення або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Такої підстави відсторонення як повідомлення правоохоронних органів нормами ст. 46 КЗпП України не передбачено. Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника до моменту поновлення таких прав. Тобто, цей час вважається періодом вимушеного прогулу, навіть якщо трудові відносини не були припинені. Відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових відносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Під час відсторонення від роботи дія трудового договору не припиняється, але працівник тимчасово до роботи не допускається, та відповідно, заробітна плата не сплачується. Тому, час відсторонення від роботи може розглядатися як період часу вимушеного прогулу. Тому, при оскарженні незаконного відсторонення працівника, роботодавець має виплати останньому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного суду України, викладеними у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України). Як вбачається з матеріалів справи, жодних даних в рамках якого кримінального провадження, за фактом якого злочину чи проступку, правовою кваліфікацією інкримінованого злочину в наказі від 11.06.2024 не зазначено. Станом на дату звернення з позовною заявою позивач не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого в рамках жодного кримінального провадження, а також, відсутні провадження у справі чи постанови суду, що набрали законної сили, про притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері корупційних чи інших правопорушень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 73 від 11.06.2024 про відсторонення [PERSON] від тимчасового виконання обов`язків головного лікаря клініки професійних захворювань. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України закріплено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності до частини першої статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснено Верховним Судом України у постанові Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Беручи до уваги, що у ході судового розгляду судом було встановлено факт порушення трудових прав позивача внаслідок ігнорування норм законодавства про працю, позивачу була заподіяна моральна шкода, що виразилась у моральних стражданнях та переживаннях, нервовому напруженні, як черех можливу в майбутньому втрату засобів для існування та нормальних життєвих зв`язків, так і через життєві незручності, що вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, та необхідністю відстоювати свою позицію та відновлення порушених прав, в судовому порядку. Таким чином, суд вважає, що розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн ґрунтується на нормах чинного законодавства та відповідає принципу розумності і справедливості. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позовна вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню. Щодо вимог про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 137 ЦПК України, визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, ст. 136 ч. 4 ЦПК України, встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження наданих адвокатських послуг, стороною позивача надано ордер про надання правничої допомоги від 04.09.2024. Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати позивачем [PERSON] грошових коштів на отримання правничої допомоги, зокрема, не надано акту приймання-передачі, відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд не вбачає наявності підстав для задоволення вимоги про стягнення судових витрат на правничу допомогу. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial