Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

28.02.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить визнати квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 34,8 кв.м., особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON] , а саме 26.11.2021 року придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за свої особисті кошти, які вона отримала від продажу чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , яка належала особисто позивачу на праві приватної власності. Вказану квартиру було продано [PERSON] - 26.04.2021 року, та 26.11.2021 року на ім`я [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що набуття квартири за її особисті кошти, свідчить про те, що таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідач не має прав власності, тому просить позовні вимоги задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025 року вищевказана справа була розподілена судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 13.03.2025 року позовну [PERSON] до [PERSON] про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання ухвали суду позивачем було надано заяву від 17.03.2025 року. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 17.03.2025 року цивільна справа № 947/8032/25 була відкрита за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Учасники процесу сповіщені відповідно до вимог ст.ст.129,130,131 ЦПК України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025 року вищевказана справа була розподілена судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 13.03.2025 року позовну [PERSON] до [PERSON] про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання ухвали суду позивачем було надано заяву від 17.03.2025 року. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 17.03.2025 року цивільна справа № 947/8032/25 була відкрита за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Учасники процесу сповіщені відповідно до вимог ст.ст.129,130,131 ЦПК України. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, через канцелярію суду надала заяву, якою позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та справу розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ожиганов С.В. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, через канцелярію суду надали заяву, якою позовні вимоги визнали та просили розглянути справу за їх відсутності. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 25.01.2008 року між [PERSON] та [PERSON] /до шлюбу [PERSON] / було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, Україна, актовий запис № 34, серії 1-ЖС № 049420 від 25.01.2008 року. / а.с.10/. Під час шлюбу, а саме 26.11.2021 року на ім`я [PERSON] було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - вартістю 598784,00 грн., що вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 26.11.2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстровано в реєстрі під № 1498. / а.с.11/ Вказаний факт підтверджується також витягом № 287093875 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на [PERSON] квартири [ADDRESS] , загальною площею 53,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 641422351101./а.с.13/ У позові позивач зазначає, що кошти для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] , вона отримала від продажу квартири, яка належала їй особисто на праві власності та знаходилась за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира складалась з 4 кімнат, загальною площею 83 кв.м. Судом було досліджено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г. 26.04.2021 року, в реєстрі 1341. При дослідженні вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що 13/50 часток квартири, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] , належало позивачці на підставі права приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ТОВ «ЮрКом» 19.10.2006 року, зареєстрованого в КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 15.11.2006 року, реєстраційний номер 13702477, інші 13/50 часток вищезазначеної квартири належало позивачці на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого Чудською О.О., приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 05.07.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №2489, крім того 24/50 частки вищезазначеної квартири належало позивачці на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого Чудською О.О., приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 07.09.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №3095./а.с.16/. Позивач зазначає, що вищевказані частки квартири подарували її діти, які були співвласниками квартири, щоб вона мала можливість придбати квартиру [ADDRESS] , та вказану квартиру у майбутньому успадкують її діти, а не спадкоємці її чоловіка. Відповідач погодився, тому вищевказану квартиру було придбано на ім`я позивачки [PERSON] . Крім того, [PERSON] було отримано в борг грошові кошти в розмірі 90000 грн., що вбачається із копії розписки від 26.04.2021 року. В матеріалах справи є відповідь на звернення позивача [PERSON] до приватного нотаріуса Криворотенко Л.І. з метою внесення змін в договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , але нотаріус відмовила у внесенні змін до договору. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року. Згідно ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини 1статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до вимог ч.1ст.13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З наведених вище доказів вбачається, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 53,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 641422351101, хоча і була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача. Відповідачем та його представником до суду було надано письмову заяву, якою позовні вимоги визнають у повному обсязі. У відповідності до роз`яснень п. 24 ч.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати, проти вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача заявлено не було, тому судовий збір залишено за позивачем.

Outcome: approved