Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов обгрунтовує тим, що 25.11.2006 року між нею (позивачем ) та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . 16.12.2008 року шлюб між ними було розірвано, однак вони продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу - вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та побут, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, купували меблі та інші предмети домашнього побуту. За час спільного проживання ними за спільні кошти було придбано, житовиий будинок, розташований в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0713 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 4820610100:01:045:0037), розташованої в [ADDRESS] , вантажний автомобіль SCANIA, державний номер [NUMBER] , 2006 року випуску та легковий автомобіль BMW, державний номер [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина на спадкове майно. Позивач вважає, що вона має право на частку даного майна, яка є спільною власністю. Посилаючись на викладене, позивач просить суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2008 по 2023 роки. Визнати житовиий будинок, розташований в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0713 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 4820610100:01:045:0037), розташованої в [ADDRESS] , а також вантажний автомобіль SCANIA, державний номер [NUMBER] , 2006 року випуску та легковий автомобіль BMW, державний номер [NUMBER] , об`єктами права спільної сумісної власності. Ухвалою судді Баштанського районного суду Миколаївської області від 06.11.2023 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 02.02.2024 до суду відповідачами [PERSON] та [PERSON] надано до суду відзив на позов, яким просили відмовити в задоволенні позову посилаючсь на те, що їх син [PERSON] перебував у шлюбі з позивачем з 25.11.2006 року по 16.12.2008 року та лише в період з листопада 2015 року по 27.03.2023 року син проживав з позивачем однією сімєю без реєстрацію шлюбу, при цьому вищевказані автомобілі та будинок було придбано до 2015 року, тобто в період коли син не проживав з позивачем та не мав з нею спільних доходів та витрат. З 2008 року син проживав разом з ними (відповідачами) та спільно займались підприємницькою діяльністю. Після розлучення їх син та позивач мали інші стосунки, син у 2011-2012 роках мав близьку відносини з [PERSON] . Джерелом коштів для придбання сином вищевказаних автомобілів та будинку була саме їх спільна з сином підпиємницька діяльність. Крім того, просили стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. 19.12.2024 року на запит суду від приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Остапенко В.В. надійшла копія спадкової справи №77/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] 19.12.2024 року представником позивача в свою чергу було надано відповідь на відзив, згідно якого вказав на недоведеність відповідачами обставини з приводу того, що [PERSON] з 2008 по 2015 роки проживав разом з ними та того, що кошти на придбання автомобілів та будинку були використанні від їх спільної підприємницької діяльності з сином. Вважає, що надані стороною позивача докази в достатній мірі підтверджують факт спільного проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2008 по 2023 роки. Ухвалою від 18.06.2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Представники позивача позовні вимоги підтримали в повному та просили їх задовольнити. Відповідачі та їх представник заперечували проти задоволення позову, просили в задоволенні позову відмовити, посилаючись на недоведність позовних вимог. Від приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Остапенко В.В. надійшла заява про розгляду справи у його відсутність та на підставі наявних матеріалів справи. Заслухавши сторін, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дослідивши наявні у справі матеріали (копію картки платника податків [PERSON] ; копію свідоцтва про смерть [PERSON] ; копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] ; копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] ; копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] ; копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; копію договорів купівлі-продажу від 02.10.2015 року; копію актів про встановленя факту проживання однією сім`єю від 23.10.2023 року №822,823; документи на іноземній мові без перекладу; копію замовлення покупця №410 від 29.08.2016 року; копію рахунку №38 від 25.11.2018 року, копію рахунку №11 від 14.04.2017 року; копію платіжних інструкцій за 2018-2020 року; фотозображення за 31.12.2018, 17.12.2018, 28.03.2017, 02.05.2017, 05.09.2016, 28.11.2015, 11.06.2018; копію заяви про встановлення факту батьківства; відомості про справу; фото зображення №№ [NUMBER] ), суд приходить до висновку необхідності відмови в задоволенні позову з огляду на наступне. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 25.11.2006 року по 16.12.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] та її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . З договору купівлі-продажу від 02.10.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №820 вбачається, що [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] . З договору купівлі-продажу від 02.10.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №821 вбачається, що [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0713 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 4820610100:01:045:0037, розташованої в [ADDRESS] . З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що 23.01.2014 року за [PERSON] зареєстровано вантажний автомобіль SCANIA, державний номер [NUMBER] , 2006 року випуску. З актів про встановленя факту проживання однією сім`єю від 23.10.2023 року №822,823 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали як подружжя в квартирі по [ADDRESS] з 2008 по 2012 року та з 2019 по 2023 роки, а в будинку по [ADDRESS] - з 2015 по 2019 роки. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У постанові Верховного Суду від 23.09.2011 в справі № 204/6931/20 викладена така правова позиція «…що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.» Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Так, з договору купівлі-продажу житового будинку, розташованого в [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Баштанського райнного нотаріального округу Миколаївської області Горбенко О.О. 02.10.2015, встановлено що підписанням цього договору [PERSON] стверджує, що на момент підписання даного договору не перебуває у зареєстрованому шлюбі та ні з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а грошові кошти, що витрачаються ним на придбання житлового будинку за цим договором є його особистою приватною власністю (п.8 Договору). Допитані у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , [PERSON] пояснили, що позивач разом [PERSON] проживали посусідству з ними по [ADDRESS] , спільно проживали, займались підприємницькою діяльністю з реалізації овочів. Періодично проживали окремо, однак через деякий час знову починали проживати спільно. З розмов з позивачем та [PERSON] їм було відомо, що будинок по [ADDRESS] був приданий ними за спільні кошти, ремонт в ньому робили за власні кошти. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач разом [PERSON] пісдя придбання будинку проживали посусідству з ними по [ADDRESS] , спільно проживали та здійснювали ремонт будинку. В свою чергу свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що після розірвання шлюбу в 2008 році [PERSON] з позивачем [PERSON] припинив сімейні відносини, з 2008 року фактично проживав з батьками в будинку останніх. Спірні транспортні засоби придбав у період коли проживав та здійснював підприємницьку діяльність спільно з батьками. Почав спільно проживати з позивачем [PERSON] вже пісдя придбання будинку та автомобілів, після 2016 року. Свідок [PERSON] зазначила, що її донька [PERSON] весь час починаючи з 2006 по 2023 роки спільно проживала з [PERSON] , вели спільне господарство, здійснювали підприємницьку діяльність та за власні спільні кошти придбали вищевказаний будинок та автомобілі. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц), при цьому слід звернути увагу, що в даному випадку показаня свідків різняться. Акти про встановленя факту проживання однією сім`єю від 23.10.2023 року №822,823 суд не бере до уваги та оцінює їх критично, оскільки відображені в них обставини щодо спільного проживання як подружжя [PERSON] та [PERSON] в квартирі по [ADDRESS] з 2008 по 2012 року та з 2019 по 2023 роки, а в будинку по [ADDRESS] - з 2015 по 2019 роки, грунтуються знову ж таки лише на поясненнях свідків (сусідів). Копію замовлення покупця №410 від 29.08.2016 року; копію рахунку №38 від 25.11.2018 року, копію рахунку №11 від 14.04.2017 року; копію платіжних інструкцій за 2018-2020 року; фотозображення за 31.12.2018, 17.12.2018, 28.03.2017, 02.05.2017, 05.09.2016, 28.11.2015, 11.06.2018 суд також оцінює критично та не бере до уваги, оскільки вони лише підтверджують факт придбання позивачем будівельних матеріалів в серпні 2016 року, квітні 2017 року листопаді 2018 року, а платіжні інструкції - оплату комунальних послуг за 2018-2020 року (при цьому позовна вимога охоплює період починаючи з 2008 року). Отже, інших належних, допустимих та достатніх доказів, які б вказували, що між [PERSON] та [PERSON] у вищевказаний період були усталені відносини, які притаманні подружжю, наявність спільного сімейного бюджету, яким розпоряджались спільно, ведення спільного господарства, пов`язанність спільним побутом, іншими взаємними правами, обов`язками та інтересами, позивачем не надано та в судовому засіданні не встановлено. Також слід звернути увагу, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами факту того, що позивач та [PERSON] у період з 2008 по 2023 роки не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (відомості органу державної реєстрації актів цивільного стану). Окрім вищенаведеного, необхідність відмови в задоволенні позову обумовлена недоведеністю стороною позивача належності [PERSON] на праві власності вантажного автомобіля SCANIA, державний номер [NUMBER] , 2006 року випуску та легкового автомобіля BMW, державний номер [NUMBER] , оскільки суду не було надано відомостей на підтвердження підстав набуття останнім права власності на дане майно (купівля-продаж, дарування, спадкування тощо). За таких умов, враховуючи всі обставини встановлені під час розгляду справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд прийшов до наступних висновків. Згідно ч.ч. 1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збору доказів тощо; вартості послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПУ України). Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. При поданні відзиву на позов відповідами було надано докази на пітвердження понесення витрат на професійну правову (правничу) допомогу. На підтвердження обумовлених витрат в матеріалах справи наявні: квитанція до прибуткового касового ордеру 001, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, ордери. Також факт надання правничої допомоги підтверджується складанням та поданням відповідачами відзиву на позову. Загальна сума плати становить 5000 грн. Враховуючи відомову в позові, з урахуванням складності даної справи, реального часу надання правничої допомоги та обсягу необхідної до виконання роботи, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає, що розмір витрат відповідачів на професійну правничу допомогу підлягає стягненню з позивача в повному обсязі, а саме по 2500 грн. на кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved