Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання трудових відносин припиненими з 16.12.2024 у зв`язку з його звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, в обґрунтування якого вказав, що 12.02.2013 його було призначено директором філії «М`ясокомбінат - СТОВ «Дружба народів» наказом № 194-к генерального директора СТОВ «Дружба народів». З 27.03.2014, після початку російської агресії проти України, позивач фактично припинив виконувати обов`язки директора. Відомості про припинення діяльності філії у Єдиний державний реєстр не вносилися, а юридична адреса компанії залишилася на окупованій території АР Крим. 16.12.2024 він подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, підпис на заяві завірений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстр № 2042. Через відсутність поштового сполучення з окупованим Кримом, він не може надіслати заяву поштовим відправленням. Позивач не може продовжувати працювати за трудовим договором та не має можливості розірвати договір з незалежних від нього підстав. У зв`язку з цим просить визнати трудові відносини з відповідачем припиненими з 16.12.2024 у зв`язку з його звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача. Відповідачем відзиву на позовну заяву, а також будь-яких заяв та клопотань суду не подано. Клопотань в порядку ст. 222 ЦПК України, учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 20.01.2025 справа передана за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2025, витребувана інформація з Міністерства соціальної політики щодо місця реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи. 26.03.2024 на підставі ухвали судді відкрите провадження у даній справі, яка розглядається у спрощеному позовному провадженні, розгляд справи по суті призначений на 09.05.2025, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2025, задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що наказом № 194-к від 12.02.2013 генерального директора відповідача, позивач з 12.02.2013 призначений на посаду директором філії «М`ясокомбінат - СТОВ «Дружба народів» за сумісництвом на умовах неповного робочого дня (4 години) з посадовим окладом згідно штатного розкладу на підставі заяви позивача. Згідно відомостей (витягу) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16.12.2024, позивач є керівником філії «М`ясокомбінат - СТОВ «Дружба народів». 16.12.2024 позивачем на адресу відповідача складена заява про його звільнення з посади директора філії «М`ясокомбінат - СТОВ «Дружба народів» за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, підпис позивача на заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Невальованною Н. М., реєстр № 2042 . V. Оцінка суду Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, які звернулися до суду у спосіб, визначений законами. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 у справі №1-14/2004, від 16.10.2007 у справі №1-16/2007 та від 29.01.2008 у справі №1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ч.ч. 1-2 ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. За змістом ч. 2 ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, але не виключно, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39). За змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно ч. 4 ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Суд погоджується з доводами позивача про те, що у зв`язку з тимчасовою окупацією території АР Крим він фактично припинив роботу в СТОВ «Дружба народів». Враховуючи той факт, що станом на день розгляду справи територія Автономної Республіки Крим, де знаходиться відповідач, є тимчасово окупованою відповідно до Переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російської Федерацією, затв. наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025, АТ «Укрпошта» не здійснюється пересилання пошти на тимчасово окуповані території, які не підконтрольні Україні, тому позивач не мав можливості подати поштовим відправленням заяву про припинення трудових відносин, оскільки такі відправлення на вказану територію не приймаються. Таким чином, суд вважає, що на сьогодні трудові відносини між сторонами фактично не існують, однак процедура припинення трудових відносин відповідно до законодавства України про працю повністю не виконана. З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що існує порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто припинення трудових відносин. За встановлених судом обставин щодо порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний позивачем спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі №757/61865/16-ц. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Трудові відносини між позивачем та Товариством фактично припинені, проте позивач позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує його конституційні права. Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог. За таких обставин, враховуючи те, що відповідач знаходиться на непідконтрольній Україні території, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім звернення до суду, оскільки поштова служба зв`язку не працює, зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, бути наділеним правом на розірвання договору з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання припиненими трудових відносин між позивачем та відповідачем з 16.12.2024, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто з дня подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами В силу ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача. На підставі ст.ст. 8, 43 Конституції України, ст.ст. 1, 21, 22, 36, 38 КЗпП України та

Outcome: approved