Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Директор філії «Миргородське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Рябухін\~А.А. звернувся до суду з позовом до Миргородської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги наступним. У постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» перебувають землі державного лісового фонду, зокрема квартал 180 та 195 Комишнянського лісництва філії «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України». 28.03.2024 у ході моніторингу стану використання земель державного лісового фонду було виявлено, що частина земельної ділянки лісового фонду в межах кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва філії «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України» поза волею власника держави, оскільки Кабінетом Міністрів України не приймалося рішення про вилучення зазначеної земельної ділянки з постійного користування ДП «Ліси України», без згоди постійного лісокористувача, вибула у чуже незаконне володіння та зареєстрована з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033. 09.04.2024 отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна номер інформаційної довідки 373432356 від 09.04.2024 стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033, встановлено, що дана земельна ділянка знаходиться у власності Миргородської міської ради. На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56368016 від 29.01.2021, документи подані для державної реєстрації; наказ серія та номер: 35-ОТГ, виданий 10.12.2020, видавник Миргородська міська рада, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства та перебуває на праві постійного користування у громадянина [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50905506 від 31.01.2020. Згідно даних інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 08.06.2024, дата державної реєстрації права власності на земельну ділянку (в державному реєстрі прав) з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 зареєстровано за Миргородською міською радою Полтавської області 27.01.2021; відомості про суб`єкта речового права на земельну ділянку, а саме дата державної реєстрації (в державному реєстрі прав) права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 [PERSON] 29.01.2020. Водночас ДП «Xapкiвcька державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» листом від 28.03.2024 №184 підтвердила приналежність земельної ділянки 5323288200:00:001:0033 до земель державного лісового фонду, зазначивши, що згідно з матеріалами лісовпорядкування 2017, земельна ділянка з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033, знаходиться в межах кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва філії «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 з межами кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва філії «Миргородське лісове господарство ДП «Ліси України» становить 32 га з загальної площі ділянки 32 га. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, який було викладено у постановах від 13.11.2019 у справі №361/6826/16 та від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. Згідно з правовими висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах від 24.12.2014 у справі №6-212цс14 та від 27.01.2015 у справі №21-570а14, саме планово-картографічні матеріали є належними правовстановлюючими документами на право постійного користування і являється основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами. Вказані висновки також застосовано і у постанові Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №911/3685/17. Враховуючи викладене, право постійного користування позивачем даною земельною ділянкою підтверджується відповідними планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, що підтверджується також наступним. Відповідно до плану лісонасаджень Комишнянського лісництва ДП «Миргородський лісгосп», лісовпорядкування 2007, зазначена вище земельна ділянка площею 32 га знаходиться в межах кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва ДП «Миргородський лісгосп». Згідно проекту організації та ведення лісового господарства ДП «Миргородський лісгосп» Комишнянське лісництво, таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків, 2008, по кварталах 180, 195 Комишнянського лісництва ДП «Миргородський лісгосп», на земельній ділянці обліковуються незімкнуті лісові культури, сіножать, просіка квартальна. В 2017 було проведено актуалізацію матеріалів лісовпорядкування. Відповідно до плану лісонасаджень Комишнянського лісництва ДП «Миргородський лісгосп», лісовпорядкування 2017, зазначена вище спірна земельна ділянка площею 32 га знаходиться в межах кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва ДП «Миргородський лісгосп». Згідно проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Миргородський лісгосп» Комишнянське лісництво, таксаційний опис, поквартальні підсумки розподілу земель лісогосподарського призначення за категоріями, 2018, по кварталах 180, 195 Комишнянського лісництва ДП «Миргородський лісгосп», на земельній ділянці обліковуються лісові культури, рілля, просіка квартальна. 28.10.2022 згідно з наказом Державного агентства лісових ресурсів України №917 «Про припинення державного підприємства «Миргородське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» вирішено припинити державне підприємство «Миргородське лісове господарство» (код ЄДРПОУ 00992697) шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДП «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44768034). Згідно п. 8 зазначеного наказу, визначено, що ДП «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків державного підприємства «Миргородське лісове господарство». Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 04.01.2023 року №19 затверджено передавальний акт державного підприємства «Миргородське лісове господарство», відповідно до якого все наявне в державного підприємства «Миргородське лісове господарство» майно, права та обов`язки були передані ДП «Ліси України». Одночасно, наказом ДП «Ліси України» №204 від 04.01.2023 року майно, права та обов`язки, які передані за вищезазначеним передавальним актом, закріплені за філією «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України» (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 45123957). ДП «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків державного підприємства «Миргородське лісове господарство». Пунктом 138 Порядку здійснення лісовпорядкування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2023 №112, передбачено, що у разі зміни постійного лісокористувача чи власника лісів ведення лісового господарства може здійснюватися на основі розроблених для попереднього постійного лісокористувача чи власника лісів матеріалів лісовпорядкування. Таким чином, згідно матеріалів лісовпорядкування, земельна ділянка площею 32 га, що знаходиться в межах кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва Філії «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України» знаходиться у користуванні лісогосподарського підприємства, на сьогодні це ДП «Ліси України». Позивач просив суд скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо зазначеної земельної ділянки та витребувати на користь ДП «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44768034) земельну ділянку з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033, котра знаходиться в межах кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва філії «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України», площею 32 га, що належить Миргородській міській раді (код ЄДРПОУ 21051131) та перебуває в постійному користуванні [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50905506 від 31.01.2020. 27.06.2024 на адресу суду від представника Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву. В якому представник зазначив, що вважає позов необґрунтованим, а тому він не підлягає задоволенню з огляду на наступне. До повноважень державного кадастрового реєстратора віднесено питання реалізації державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. До повноважень Державних реєстраторів речових прав віднесено питання, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Отже, зазначив, що скасування у державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки та припинення усіх речових прав, їх обтяжень на земельну ділянку це різні реєстраційні дії, які вчиняються різними державними реєстраторами, які мають різні повноваження. 28.06.2024 від представника Миргородської міської ради на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, вимоги якої повністю заперечувалися за наступних підстав. Позивачем не надано доказів про те, що йому до вказаної дати надано земельні ділянки на праві постійного користування і тому таке право не може підтверджуватися планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Всі додані позивачем докази того, що начебто підтверджує його право на спірну земельну ділянку датовані після набрання чинності Лісовим кодексом України, а саме проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Миргородське лісове господарство» 2018 рік, план лісонасаджень Комишнянського лісництва ДП «Миргородський лісгосп» містить напис лісовпорядкування 2017 року, проект організації та ведення лісового господарства ДП «Миргородське лісове господарство» 2008 рік, план лісонасаджень Комишнянського лісництва ДП «Миргородський лісгосп» містить напис лісовпорядкування 2007 року. Просив відмовити в задоволенні позову. У подальшому, 14.10.2024 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В якому він стверджував, що ДП «Ліси України» не є власником спірної земельної ділянки, наводить тільки доводи виникнення в них права постійного користування, що не відповідає вимогам цивільного законодавства. Вказував, що позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки спірна земельна ділянка перебуває в комунальній власності в силу прийняття Закону України «Про внесення змін до Земельного кодексу України та інших законодавчих актів щодо удосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» №2194. Відповідно до ухвали судді від 13 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16 вересня 2024 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача з`явився в судове засідання та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 08.04.2025 направив на адресу суду додаткові пояснення по справі. Зазначив, що ДП «Xapкiвcька державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» (лист від 28.03.2024 №184 знаходиться в матеріалах справи) підтвердила приналежність земельної ділянки 5323288200:00:001:0033 до земель державного лісового фонду, зазначивши, що згідно з матеріалами лісовпорядкування 2017, земельна ділянка з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033, знаходиться в межах кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва філії «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 з межами кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва філії «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України» становить 32 га з загальної площі ділянки 32 га, тобто вся повність 100 %. Також, варто звернути увагу суду на той факт, що спірна земельна ділянка вкрита лісовими культурами, що також вбачається з схеми розташування земельної ділянки з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033, що знаходиться в єдиному лісовому масиві. Зокрема, як вбачається з проекту організації та розвитку лісового господарства, таксаційний опис, поквартальні підсумки розподілу земель лісогосподарського призначення за категоріями 2018, вік деяких дерев, станом на сьогодні досяг 27 років. В даному проекті 2018 року зазначено: якість лісових культур 2 клас, рік створення 1998 (а.с. 83-85). Представник відповідача Миргородської міської ради Полтавської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з`явилася у судове засідання та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача адвоката Яковенка\~Г.М. на адресу суду надійшло клопотання про проведення розгляду справи без їх участі (а.с. 104). Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.\~2 ст.\~19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до ч.ч.\~2, 3 ст.\~78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності. Згідно зі статтями 83, 84 ЗК України, комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно з ч.\~1 ст.\~116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.\~4 ст.\~122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ст.\~387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом ч.\~1 ст.\~330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.\~388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ефективним способом захисту права власності (речового права) вважається вимога про витребування земельної ділянки з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України. На цьому, зокрема наголошено у пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, провадження №14-2цс21. Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі №359/3373/16-ц від 23 листопада 2021 року (п.п. 148-151) вказала, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Виходячи з обставин справи, належним способом захисту прав позивача є вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою. Суд враховує висновки ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» згідно яких підтверджена приналежність земельної ділянки з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 до земель державного лісового фонду. Згідно матеріалів лісовпорядкування 2017, вищевказана земельна ділянка знаходиться в межах кварталів 180, 195 Комишнянського лісництва філії «Миргородське лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину меж земельної ділянки з межами кварталів 180, 195 становить 32 га з загальної площі ділянки 32 га, тобто 100%. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16, вирішуючи питання про належні способи захисту прав власника земельної ділянки лісогосподарського призначення, зазначила, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту права власності. Відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 Цивільного кодексу України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Згідно з частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі №366/3242/17. Згідно з приписами статті 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог частини 1 статті 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до частини 1 статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Так, згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, Держава, як власник спірного майна, делегувала органу місцевого самоврядування, а саме Миргородській міській раді, повноваження щодо здійснення права власності від її (Держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Отже, здійснення Миргородською міською радою права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до статей 387, 388 Цивільного кодексу України дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача. Такі висновки підтверджуються правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 05.10.2016 у справі №916/2129/15, від 23.11.2016 у справі №916/2144/15, від 25.01.2017 у справі №916/2131/15, від 15.03.2017 у справі №916/2130/15. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі №923/876/16 (провадження №12-88гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс 19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16.022021 у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98). Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду висловленими у постановах від 14.11.2018 у справі №367/2022/15, від 21.08.2019 у справі №11/3681/17, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16, власник із дотриманням вимог статей 387, 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, у цьому випадку, правильним способом захисту порушеного права є звернення до суду з віндикаційним позовом в порядку, визначеному статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 Земельного кодексу України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Отже, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття у комунальну власність земель лісогосподарського призначення державної власності, а також реєстрація спірної земельної ділянки у державному земельному кадастрі як землі сільськогосподарського призначення, позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України), Державу, як власника, та ДП «Ліси України» як постійного лісокористувача, правомочностей власника та користувача землі в тому обсязі, який дозволяє її статус, як земель державної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Також, згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення позивача до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з права постійного користування [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового фонду та вилучення лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності, здійснюється на підставі норми статей 387 та 388 Цивільного кодексу України, в зв`язку з порушенням органом державної влади вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 Лісового кодексу України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки, відповідач знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у право постійного користування під обґрунтований сумнів. Відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі статті 661 Цивільного кодексу України або статті 1 Першого протоколу перебуває у безпосередньому зв`язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів і не є абсолютним. Так, у справі «Hamer проти Бельгії» Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. З огляду на викладене, звернення позивача до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданої у постійне користування земельної ділянки лісового фонду, яка на даний час вільна від забудови об`єктами нерухомості, на ній жодного разу не було посіяні сільськогосподарські культури, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини. Згідно з частиною першою статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто власник може витребувати від особи лише ту частину його земельної ділянки (майна) яким вона незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суд у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 (провадження №14-90цс23). Щодо оцінки критеріїв сумісності заходу втручання у мирне володіння майном [PERSON] , виходячи з принципів мирного володіння майном закріплених у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також щодо оцінки тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням, суд зазначає таке. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням органом виконавчої влади низки вимог ЗК України та Лісового кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Суд вважає, що втручання держави у право постійного користування [PERSON] є виправданим та справедливим, оскільки порушення загальновідомого, чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок, які перебувають під особливою правовою охороною, порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства, переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, при цьому дотримується справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та приватними інтересами відповідача, так як він жодного разу не використовував спірну земельну ділянку для цілей ведення фермерського господарства. Тому повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки, посиленою правовою охороною держави. Суспільний інтерес спрямований на витребування спірної земельної ділянки з володіння кінцевого набувача на користь позивача для задоволення соціальної потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності держави (на той час) на цю ділянку, а саме: у збереженні консервації деградованих, малопродуктивних земель, господарське використання яких є екологічно небезпечним та економічно неефективним шляхом заліснення; у недопущенні передання таких земель, як національного багатства, у приватну власність усупереч чинному законодавству; у недопущенні маніпуляцій з цільовим призначенням таких земель шляхом їхнього виділення для ведення особистого селянського господарства чи фермерського господарства. Як видно з матеріалів справи [PERSON] ніколи не використовував спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 за призначенням, тобто для ведення сільського господарства. Даних про те, що на вказаній земельній ділянці перебуває майно [PERSON] , або, що він поніс витрати на її покращення матеріали справи не містять. Відповідач не надав суду об`єктивних доказів відсутності у нього у власності (користуванні) іншого нерухомого майна та/або доказів, що його майновий стан є незадовільним, а враховуючи наявність інших належних йому земельних ділянок суд вважає, що витребування у нього спірної земельної ділянки не буде для нього надмірним тягарем, спричиненим втратою грошових коштів та позбавленням засобів для існування. Крім того, у випадку витребування майна з володіння кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Особа в якої витребувано майно не позбавлена права пред`явити вимогу до особи, у якої вона придбала цю земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Саме у такий спосіб забезпечуватиметься рівний захист усіх суб`єктів права власності із застосуванням передбачених законодавством заходів. У разі понесення відповідних витрат на підставі приписів частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України відповідач має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених нею із часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Як добросовісний набувач (володілець) [PERSON] має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, а якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, він має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. З огляду на характер спірних правовідносин суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки, слід зазначити наступне. З огляду на віднесення земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, її формування та реєстрація як земельної ділянки сільськогосподарського призначення відбулися з порушенням законодавства. Згідно зі статтею 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Водночас, землями сільськогосподарського призначення, згідно зі статті 22 Земельного кодексу України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 Земельного кодексу України). Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду наведеним у постанові від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц. Крім цього, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частина 2 статті 149 Земельного кодексу України). Відповідно до статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. До Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельну ділянку, зокрема, як цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель) стаття 15 Закону України «Про державний земельний кадастр». Зазначені відомості вносяться до земельного кадастру на підставі, у тому числі, технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель за результатами інвентаризації земель. У разі якщо законом встановлена обов`язковість погодження зміни цільового призначення земельної ділянки з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, фізичною, юридичною особою та/або відшкодування втрат сільськогосподарського, лісогосподарського виробництва, до заяви про внесення до Державного земельного кадастру відомостей про зміну цільового призначення (категорії земель та/або виду її цільового призначення) земельної ділянки додаються документи, що підтверджують таке погодження та/або забезпечення виконання зобов`язання з відшкодування втрат сільськогосподарського, лісогосподарського виробництва, у вигляді гарантії, (стаття 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Частиною 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Земельна ділянка з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 сформована за рахунок земель державного лісового фонду площею 32 га на підставі рішення Шахворостівської сільської ради (Миргородської міської ради) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50905506 від 31.01.2020. Прийняття Шахворостівською сільською радою Миргородського району рішення поза межами наданих їй повноважень, призвело до проведення державної реєстрації ділянки за кадастровим номером 5323288200:00:001:0033 у Державному земельному кадастрі із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. Ураховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером 5323288200:00:001:0033, яка перебуває на праві постійного користування у [PERSON] , повністю входить до земель, переданих Державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України», використовується для ведення лісового господарства, зміна цільового призначення з земель лісогосподарського на фермерське призначення у визначений законодавством спосіб не відбулася, жодних погоджень на вилучення постійний користувач земельної ділянки не надавав, тому наявні правові підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та задоволення позовних вимог в повному обсязі. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.\~2 ст.\~133 ЦПК). До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (ч.\~4 ст.\~177 ЦПК). Відповідно до ч.\~1, 2 ст.\~141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем, відповідно до наданої копій платіжних інструкцій від 10.06.2024 №2093 та №2094, сплачено 3155,52 грн та 3028 грн. відповідно (а.с. 1). Ціна позову складає 210\~368,00 грн. Позивач сплатив 6183,52 грн судового збору (3155,52 + 3028). Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч.\~1 ст.\~4 Закону України «Про судовий збір»). Згідно п.\~2 ч.\~1 ст.\~4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду: позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, складає 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, складає 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При поданні до суду процесуальних документів в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Отже належна до сплати сума судового збору із позовної вимоги позивача майнового характеру на суму 210\~368,00 грн, яка подана в електронній формі, складає 2524,42 грн (210\~368,00 * 1,5% * 0,8). Разом з тим, належна до сплати сума судового збору із позовної вимоги позивача немайнового характеру, яка подана в електронній формі, складає 2422,40 грн (3028 * 0,8). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.ч.\~1, 6, 9 ст.\~141 ЦПК). З урахуванням задоволення позовних вимог в повному обсязі суд робить висновок, що необхідно стягнути з Миргородської міської радий на користь позивача 1648,94 грн судового збору, з Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь позивача 1648,94 грн судового збору та з [PERSON] на користь позивача 1648,94 грн судового збору. Надмірно сплачені позивачем кошти, в розмірі 1236,70 грн, за подання позовної заяви повернути останньому.

Outcome: approved