Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (надалі за текстом - відповідачі), третя особа: [PERSON] , про визнання осіб таким, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що позивач на підставі свідоцтва про право па спадщину за заповітом від 10 жовтня 2023 року, виданого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О. І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-458, є власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Власником іншої 1/4 частини квартири є [PERSON] , якого позивач вважає за необхідне залучити до участі в даній справі в якості третьої особи. Після оформлення спадщини на зазначену квартиру позивач виявила, що в квартирі зареєстровані відповідачі та третя особа, проте, в квартирі зазначені особи не проживали, особисті речі були відсутні. При цьому, на момент оформлення позивачем спадщини на квартиру існувала заборгованість за комунальні послуги, загальний розмір якої становив понад 89 тис. гривень, що свідчить про те, що відповідачі тривалий час ще до моменту оформлення позивачемправа власності на квартиру не оплачували комунальні послуги. Заборгованість за комунальні послуги була погашена позивачем самостійно за власний рахунок протягом 2023-2024 років. Факт не проживання відповідачів в спірній квартирі протягом останніх 2-х років підтверджується Актом про не проживання за місцем реєстрації від 18.07.2024 року, складеним балансоутримувачем житлового будинку, Житлово-будівельним кооперативом «Виноградар-10», в якому зазначено, що громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані в квартирі за адресою: [ADDRESS] , фактично в даній квартирі не проживають з 2022 року та по теперішній час. Факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва № 107608110 від 20.02.2024 р. Реєстрація відповідачів у квартирі суперечить інтересам позивача, оскільки позивач змушена за власний рахунок оплачувати вартість комунальних послуг за квартиру, з урахуванням загальної кількості зареєстрованих в квартирі осіб, хоча жодних коштів на це від відповідачів не отримує. Жодних контактів з відповідачами у позивача немає, їх фактичне місцезнаходження позивачу невідоме. Реєстрація відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні порушує права власника, передбачені ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України, зокрема, перешкоджає позивачу в повній мірі розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому позивач звернулась до суду з даним позовом. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2024 цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Ухвалою суду від 24.09.2024 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Третя особа у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право па спадщину за заповітом від 10 жовтня 2023 року, виданого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О. І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-458, є власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Власником іншої 1/4 частини квартири є [PERSON] (а.с. 3-4). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . Факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва № 107608110 від 20.02.2024 р. (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З аналізу вказаних норм слідує, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою і поряд з ним мають право користування цією квартирою члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір, поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цією квартирою. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснювати (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 569/4373/16 від 21 серпня 2019 року, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, то факт їх не проживання у жилому приміщенні не є безумовною підставою про визнання їх, такими що втратили право користування житлом. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у Постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Факт непроживання та причин довготривалої відсутності в матеріалах відсутні будь-які докази даних фактів. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відсутні в матеріалах справи належні докази відсутності поважних причин непроживання у квартирі неповнолітньої дитини [PERSON] , враховуючи її вік та неможливість самостійно обрати місце проживання. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання дитини, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. [PERSON] , [INFO] , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Також, судом зазначається, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄССЛ. Крім, того право на звернення за захистом порушеного права належить власнику, натомість, як вбачається з матеріалів справи позивач не є одноосібним власником майна, а є його співвласником. В матеріалах справи не вбачається позиція інших співвласників до питання виселення осіб зі спірного майна без надання іншого житла. З матеріалів справи слідує, що позбавлення відповідачів права користування квартирою може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю у них в м. Києві іншого житла. Враховуючи наведене, а також дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed