Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Позивачки звернулися в суд з позовною заявою про визнання права власності на частки нерухомого майна та права безстрокового користування частиною земельної ділянки. В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що [INFO] померла їх матір [PERSON] , таким чином відкрилася спадщина по її смерті. [PERSON] на праві спільної часткової власності належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , яка фактично була відокремленою квартирою - мала окремий вхід із сходової клітки будинку, свою відокремлену кухню та комунальні вигоди, лічильники комунальних послуг, а також фігурує, як квартира у офіційних документах, зокрема у паспортах громадянина України позивачів зазначено місце їх прописки квартира [ADDRESS] . Окрім частини будинку померлій [PERSON] , на праві спільної сумісної власності, поряд із іншими співвласниками даного будинку: [PERSON] та [PERSON] , належала прибудинкова земельна ділянка відведена під буд. [ADDRESS] загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер: 4610136900:04:001:0109, цільове призначення для обслуговування житлового будинку. Для оформлення свої спадкових прав у позасудовому порядку позивачі звернулися до приватного нотаріуса ЛМНО Миронович А.І. із заявами про прийняття спадщини і оформлення відповідних свідоцтв про спадщину, за їх зверненням нотаріусом була заведена спадкова справа № 68791167 по смерті [PERSON] 06.12.2022 приватним нотаріусом оформлено свідоцтва про право на спадщину [PERSON] на 21/200, а [PERSON] на 29/200 частин будинку [ADDRESS] . З приводу оформлення спадкування щодо іншої належної [PERSON] частини будинку [ADDRESS] , яка також становила 1/4, то приватним нотаріусом відмовлено в оформленні свідоцтв про спадщину щодо частини житлового будинку [ADDRESS] , яка не охоплювалася за змістом наданого дублікату правовстановлюючого документу на майно. У цій частині відмова нотаріуса ґрунтувалася виключно на відсутності у спадкоємців - позивачів оригіналу чи дублікату договору дарування від 28.11.1959, відповідно до якого [PERSON] та її чоловік [PERSON] батьки позивачок, набули у власність 1/2 частину будинку [ADDRESS] , без якого оформлення спадкових прав є неможливим. Крім того, приватним нотаріусом відмовлено позивачкам у зв"язку з відсутністю виділення (визначення) частки спадкодавця у спільному майні. Зважаючи на вищевикладене, позивачки змушені звернутися до суду за захистом своїх прав на отримання спадкового майна після смерті своїх батьків. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.01.2023 відкрито провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу № 465/6385/22. В попередніх судових засіданнях відповідачі [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, вислювлювали свою позицію, що не мають заперечень проти задоволення позову. Так само, і третя особа повідомляла, що обізнана з обставинами справи та щодо задоволення позову не заперечує. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.12.2024 зобов"язано завідувача Другої Львівської державної нотаріальної контори надати належним чином завірені копії спадкової справи після смерті гр. [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17.03.2025 витребувано з Львівського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи після смерті гр. [PERSON] , який помер [INFO] . В матеріалах справи містяться письмові пояснення представниці відповідача Львівської міської ради - Партики Н.С., в яких вона просить розглянути справу за її відсутності, зазначила, що права та інтереси Львівської міської ради даним позовом не порушуються, просить прийняти законне та обгрунтоване рішення. На вимогу суду приватним Нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. скеровано копію спадкової справи, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] . На вимогу суду Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" скеровано матеріали інвентаризаційної справи на будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . На вимогу суду Львівським державним нотаріальним архівом скеровано копію спадової справи, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] . В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивачок - адвокат Сірий А.В. подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачок, позовну заяву підтримує, просить задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечують. В матеріалах справи міститься заява приватного нотаріуса Миронович А.І. про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали\~ розглядуваної цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом\~статей 15, 16 ЦК України, кожна\~особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16\~ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивачки у справі - [PERSON] та [PERSON] є доньками гр. [PERSON] , який помер [INFO] та гр. [PERSON] , яка померла [INFO] . Дані обставини підтверджується, зокрема, повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00034044017 від 06.12.2021 та повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00034044058 та № 00034044083 від 06.12.2021. Крім того, факт смерті гр. [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.05.1972, а факт смерті [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.10.2021. Згідно свідоцтва про право на спадщину за реєстром №9949 від 27.11.1972, єдиним спадкоємцем майна після смерті гр. [PERSON] була його дружина [PERSON] , а саме 1/4 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що до цього будинку відносяться, який знаходиться в [ADDRESS] . \~ \~ \~ Судом встановлено, що [PERSON] , до часу смерті, на праві спільної часткової власності належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , а також, на праві спільної сумісної власності, належала прибудинкова земельна ділянка відведена під буд. [ADDRESS] загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер: 4610136900:04:001:0109, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, іншими співвласниками даного будинку та земельної ділянки є відповідачі - [PERSON] та [PERSON] . \~ \~ \~ Дані обставини підтверджуються документами, які містяться в спадковій справі №80/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] . В матеріалах справи міститься копія заповіту [PERSON] від 29.11.2011, відповідно до якого вона зробила розпорядження, а саме належні їй на праві приватної власності 29/100 (двадцять дев?ять сотих) часток житлового будинку [ADDRESS] а саме: житлові кімнати, позначені в плані «2-4», «2-10», кухню, позначену в плані «2-9» та сарай, позначений в плані літерою «В» вона заповіла своїй доньці [PERSON] , [INFO] ; ??належну їй на праві приватної власності 21/100 (двадцять одну соту) частку житлового будинку [ADDRESS] а саме: житлові кімнати, позначені в плані «2-5», «2-6» та гараж, позначений в плані літерою «Б» вона заповіла своїй доньці [PERSON] , [INFO] ; ??все інше її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належало їй на момент її смерті і на що вона за законом також мала право, заповіла своїм дітям [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в рівних частках кожній. Після смерті матері позивачки у межах шестимісячного строку звернулися до приватного нотаріуса ЛМНО Миронович А.І. із заявами про прийняття спадщини та оформлення права на спадщину. 06 грудня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. видано свідоцтво [PERSON] про право на спадщину №1669, згідно якого останній належить 29/200 частин цього будинку, з відповідною частиною будівель і господарських споруд, які належали померлій [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 27.11.1972 р. за реєстровим № 9949, виданого Потаповою Є.І. нотаріусом другої Львівської державної нотаріальної контори, дане право власності також було зареєстровано у ДРРП, що підтверджується витягом від 06.12.2022 за індексним номером 316931030. 06 грудня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. видано свідоцтво [PERSON] про право на спадщину №1671, згідно якого останній належить 21/200 частин цього будинку, з відповідною частиною будівель і господарських споруд, які належали померлій [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 27.11.1972 р. за реєстровим № 9949, виданого Потаповою Є.І. нотаріусом другої Львівської державної нотаріальної контори, дане право власності також було зареєстровано у ДРРП, що підтверджується витягом від 06.12.2022 за індексним номером 316931111. З приводу оформлення спадкування щодо іншої належної [PERSON] 1/4 будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, то приватним нотаріусом в оформленні цієї частини спадкового майна відмовлено через відсутність оригіналу договору дарування від 28.11.1959 р. за реєстровим № 2-2706, посвідченого державним нотаріусом першої Львівської нотаріальної контори та через відсутність виділеної частки для [PERSON] у земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер: 4610136900:04:001:0109. Разом з тим, в оригіналі скерованої на адресу суду інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] (папка №74) міститься копія договору дарування від 28.11.1959, відповідно до якого гр. [PERSON] подарував батькам позивачок 1/2 ідеальну частину домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка належала дарителю ( [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право власності на будівлю від 08 липня 1950 року і довідки характеристики, виданої 26 травня 1959 року Львівським обласним інвентаризаціійним бюро. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачки у справі, будучи доньками та спадкоємцями всього майна після смерті своєї матері, не мають можливості у встановленому законом порядку оформити свої спадкові права у зв"язку з відсутністю одного з правовстановлюючих документів на таке майно. Вищевказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі дослідженими письмовими доказами, зокрема документами, які містяться в копіях спадкової справи, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , спадкової справи, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , матеріалах інвентаризаційної справи на будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. За ст. 1217 ЦК України спадкуванням здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст. 1223 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Разом з тим у позивачок існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі вони не можуть у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, при цьому є спадкоємицями першої черги за законом після смерті матері. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з частиною першою статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною першою статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до частин першої, четвертої\~статті 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. Згідно зі\~статтею 89 ЗК України\~у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до частин першої, другої, четвертої\~статті 120 ЗК України\~до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Також і у постанові ВС КЦС від 20.10.2022 у справі №820/1056/17 суд сформулював правову позицію, відповідно до якої у випадку встановлення відсутності визначених між співвласниками часток земельної ділянки, такі частки встановлюються з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надані позивачками докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для задовлення позовних вимог. При цьому, суд враховує, що відповідачами у справі не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень, а навпаки відповідачі не мали заперчень проти задоволення позову. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного\~суду\~України №\~14\~від\~18\~грудня\~2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~може бути\~визначено тільки\~у світлі\~конкретних обставин\~справи (рішення\~ЄСПЛ від\~18\~липня 2006\~року №\~63566/00\~«Проніна проти\~України (Pronina\~v.\~Ukraine)»,\~§ 23). На підставі\~наведеного,\~

Outcome: dismissed