Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом та просить стягнути з відповідача у його користь грошові кошти в сумі 440023,3грн. Свої вимоги мотивує тим, що 17 жовтня 2018 року Позивач [PERSON] передав в якості позики [PERSON] грошові кошти в сумі: 90 000,00 грн. (дев`яносто тисяч гривень 00 копійок), що підтверджується розпискою позичальника від 17.10.2018р. (надалі розписка №1). Згідно цієї розписки позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позичені грошові кошти до 20.02.2019 року. Згодом Відповідач звернувся із проханням до Позивача про необхідність позичення додаткових грошових коштів. 02 березня 2021 року [PERSON] позичив в якості позики [PERSON] грошові кошти в розмірі: 1 000,00 доларів США (одна тисяча доларів США 00 центів) під 5% в місяць, що підтверджується розпискою позичальника від 02.03.2021р. (надалі розписка №2). Згідно цієї розписки строк повернення позичених грошових коштів розпискою не встановлений, тому 27.06.2024 року [PERSON] відправив [PERSON] засобами поштового зв`язку письмову Вимогу про повернення коштів, в якій вимагав у 7-ми денний строк з моменту отримання Вимоги повернути йому кошти у розмірі: 1 000,00 доларів США а також відсотки за весь час користування грошовими коштами. 16.11.2022 року Позивач [PERSON] передав в якості позики [PERSON] грошові кошти в сумі: 5 000,00 доларів США (п`ять тисяч доларів США 00 центів), що підтверджується розпискою позичальника від 16.11.2022р. (надалі розписка №3). Згідно цієї розписки позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позичені грошові кошти 08.08.2023 року. До 20.02.2019 року та 08.08.2023 року Відповідач повинен був повернути всю суму позики за двома розписками, однак цього не зробив, більше того станом на сьогодні відповідач не здійснив жодних дій спрямованих на погашення позики, чи навіть її частини. Відповідач не бажає в добровільному порядку виконувати взяті на себе договірні зобов`язання, тому позивач змушений звернутись за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду, шляхом подання\~ позовної заяви. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 01.07.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (виклику) сторін до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Місце проживання Відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , на яке поширюються повноваження Сокальського районного суду Львівської області. \~\~ За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 17 жовтня 2018 року Позивач [PERSON] передав в якості позики [PERSON] грошові кошти в сумі: 90 000,00 грн. (дев`яносто тисяч гривень 00 копійок), що підтверджується розпискою позичальника від 17.10.2018р. (надалі розписка №1). Згідно цієї розписки позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позичені грошові кошти до 20.02.2019 року. 02 березня 2021 року [PERSON] позичив в якості позики [PERSON] грошові кошти в розмірі: 1 000,00 доларів США (одна тисяча доларів США 00 центів) під 5% в місяць, що підтверджується розпискою позичальника від 02.03.2021р. (надалі розписка №2). Згідно цієї розписки строк повернення позичених грошових коштів розпискою не встановлений, 16.11.2022 року Позивач [PERSON] передав в якості позики [PERSON] грошові кошти в сумі: 5 000,00 доларів США (п`ять тисяч доларів США 00 центів), що підтверджується розпискою позичальника від 16.11.2022р. (надалі розписка №3). Згідно цієї розписки позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позичені грошові кошти 08.08.2023 року. На момент звернення до суду борг Відповідача перед Позивачем згідно розписки №1 із врахуванням нарахованих 3% річних та інфляції згідно ст. 625 ЦК України становить: 117 809,80 грн. (сто сімнадцять тисяч вісімсот дев`ять гривень 80 копійок), з яких: - 90 000,00 грн. тіло позики; - 8 130,00 грн. 3% річних. - 19 679,80 грн. втрати від інфляції. На момент звернення до суду борг Відповідача перед Позивачем згідно розписки №2 із врахуванням нарахованих 5% місячних становить: 2 950,00 доларів США (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят доларів США 00 центів), з яких: - 1 000,00 доларів США тіло позики; - 1 950,00 доларів США відсотки за користування грошовими коштами. На момент звернення до суду борг Відповідача перед Позивачем згідно розписки №3 становить: 5 000,00 доларів США (п`ять тисяч доларів США 00 центів). В загальному заборгованість Відповідача перед Позивачем за трьома розписками становить: - 117 809,80 грн. (сто сімнадцять тисяч вісімсот дев`ять гривень 80 копійок); - 7 950,00 доларів США (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят доларів США 00 центів). Вказане підтверджується оригіналом розписок відповідача (позичальника) [PERSON] від 17.10.2018р., 02.03.2021р. та 16.11.22р., розрахунок 3% річних та інфляціїта та вимогою про повернення коштів із доказами про надсилання боржнику, які містяться в матеріалах справи. Зі змісту розписки вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у власність грошові кошти згідно розписки №1\~ в розмірі 90000грн., згідно розписки №2 в розмірі 1000 доларів США та розписки №3 в розмірі 5000 доларів США. Однак, взяті на себе зобов`язання за договорами позики відповідач\~ [PERSON] у встановлений строк не виконав, позику в строк позивачу не повернув. Отримані в позику кошти не повернуті відповідачем і на час розгляду справи в суді. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України, в якій зазначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття ж 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові по справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019р. Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Боргова розписка є формою договору позики, яка підтверджує факт передачі грошових коштів та встановлює умови їх повернення. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року по справі№ 753/1349/20(провадження № 61-14052св21). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. В силу ч.1ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відтак, наявність боргових розписок у позивача підтверджує наявність боргу відповідача [PERSON] . Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судово їпалати Касаційного цивільного суду у постановівід 26 вересня 2018 року по справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18). Згідно з частиною 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частинами 1, 5 та 6статті 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Будь-яких доказів, які б спростували надання відповідачем\~ [PERSON] \~ позивачу боргових розписок, факт отримання ним грошових коштів, відповідач суду не надав, не довів відсутність заборгованості. Узагальнюючи викладене, зокрема беручи до уваги те, що відповідач не виконав умов договорів позики, суд приходить до висновку, що даний позов підставний і підлягає до задоволення. Крім цього, згідно статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19 роз`яснив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19. З урахуванням викладеного вище, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, відповідно до ст. 137 ЦПК України, із врахуванням обсягу виконаних адвокатом робіт, часу їх виконання, складності справи, співмірності часу розгляду справи та участі адвоката у її розгляді, зокрема розгляду справи у спрощеному провадженні без виклику сторін, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача розмір сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: partial