Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (надалі - ТОВ «Факторинг Партнерс») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 32889,95грн. заборгованості за договором позики № 3997386 від 30.08.2021, укладеним ним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі - ТОВ «Мілоан»), що в подальшому передало право вимоги за ними на користь позивача, а також судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладеного [PERSON] з ТОВ «Мілоан» кредитного договору, відповідач отримав кредит на умовах поворотності, строковості та платності. Однак позичальник [PERSON] порушив умови укладеного договору щодо своєчасності повернення кредиту та сплати відсотків та інших платежів, у зв`язку з чим у нього перед цією фінансовою установою утворилась заборгованість у вищезазначеному розмірі. ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу з ТОВ «Мілоан», відповідно до умов яких до позивача перейшли права вимоги стягнення заборгованості за укладеним [PERSON] договором. В судовому засіданні представник позивача Морозова В.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що після передання прав вимоги, будь-які платежі [PERSON] за укладеним з ТОВ «Мілоан» договором не нараховувались, проте позичальнику у встановленому порядку за його заявкою ТОВ «Мілоан» продовжувався строк кредитування. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Невідомський О.А. в судове засідання не з`явились, представник відповідача подав заяву про розгляд справи у їх відсутності, у заяві зазначив про невизнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст.223 ЦПК України судом ухвалено провести розгляд справи у їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Судом встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] 30 серпня 2021 року укладено договір про споживчий кредит № 3997386 (індивідуальна частина, надалі - договір № 3997386), за умовами якого [PERSON] отримав у кредит грошові кошти у розмірі 15000,00 грн. строком на 30 днів, з 30.08.2021 по 29.09.2021, на умовах сплати процентів у загальному розмірі 9000,00 грн., які нараховуються за ставкою 2 % за кожен день користування кредитом, комісії у розмірі 2850,00 грн., та зобов`язався здійснити сплату заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісії по закінченню строку кредитування. Вказаний договір № 3997386, а також додатки до нього: Графік платежів за договором про споживчий кредит, Паспорт споживчого кредиту - укладений шляхом подання відповідачем [PERSON] 30.08.2021 Анкети-заяви на кредит № 3997386 через кабінет клієнта на офіційному веб-сайті https://miloan.ua та погодження такої заявки ТОВ «Мілоан» з наступним підписанням договору, що підтверджує узгодження сторонами істотних умов договору № 3997386, підписані електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора F9832 з номеру мобільного телефону [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «Мілоан» про ідентифікацію та відповідає положенням п.п.6.1-6.2 договору № 3997386. За положеннями ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Закон України "Про електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Укладення між фінансовою установою та боржником договору про надання кредиту в електронній формі відповідає положенням Закону України "Про електронну комерцію", оскільки Банк, отримавши підписані документи, ідентифікував особу, отримавши відомості про її прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання та іншу персональну інформацію, зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний/електронний цифровий підпис). Верховним Судом у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 зроблено висновок, що договір про надання фінансового кредиту, підписаний за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, є належним та допустимим доказом, адже без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Довідкою ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» від 10.01.2025 підтверджується, що на підставі договору № 40484607_26/10/18-1 від 26.10.2018 про надання послуг з переказу грошових коштів, укладеного з ТОВ «Мілоан», через електронну систему FONDY 30.08.2021 за дорученням ТОВ «Мілоан» було проведено операцію із зарахування коштів у розмірі 15000,00грн. на картковий рахунок позичальника [PERSON] OSCHADBANK [NUMBER] . Таким чином, суд вважає доведеним, що між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» було укладено вищезазначений кредитний договір № 3997386 в електронному вигляді шляхом обміну повідомленнями через особистий кабінет користувача та застосування клієнтом електронного цифрового підпису. Складовими вказаного договору є додатки до нього, також підписані електронним цифровим підписом позичальника, що включають істотні умови кредитного договору. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як вбачається з Відомості про щоденні нарахування та погашення по рахунку [PERSON] у ТОВ «Мілоан» за договором № 3997386, 30.08.2021 [PERSON] нараховано комісію в розмірі 2850,00 грн. та видано кредит в сумі 15000,00 грн., а починаючи з 31.08.2021 по 29.09.2021 здійснено нарахування процентів у розмірі 300,00 грн. за кожний день, у призначенні платежу зазначено: «Нарахування процентів згідно п.1.5.2 договору», з 30.09.2021 по 17.10.2021 здійснювалось нарахування процентів у розмірі 750,00 грн. за кожен день з призначенням «Нарахування процентів згідно п.1.5.3 договору», в подальшому неодноразово обліковано нарахування та сплату комісії за управління та обслуговування кредиту у різних розмірах, а також нарахування процентів по 04.03.2022 включно. Згідно з п.1.5.2 укладеного ТОВ «Мілоан» з [PERSON] договору № 3997386, проценти за користування кредитом складають 9000,00 грн. та нараховуються за ставкою 2 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Натомість пункт 1.5.3 у вищезазначеному договорі взагалі відсутній. Під час судового розгляду справи представником позивача суду подано інший примірник Відомості про щоденні нарахування та погашення по рахунку [PERSON] у ТОВ «Мілоан» за договором № 3997386, який містить аналогічні попередній відомості дані про нарахування та сплату [PERSON] коштів, разом з тим, графи «призначення платежів» не містять посилання на пункти укладеного договору. Представник позивача Морозова В.В. пояснила наявну розбіжність технічною помилкою, наполягала на тому, що зі змісту вказаної відомості вбачається неодноразова пролонгація позичальником строку кредитного договору у встановленому у договорі порядку. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Разом з тим, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 ЦК України. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Застосовуючи вищезазначену правову позицію до правовідносин позики, що виникли у [PERSON] за договором № 3997386, суд вважає за необхідне навести наступні розрахунки. За умовами укладеного [PERSON] договору № 3997386, розмір кредиту становить 15000,00 грн., строк кредиту - 30 днів з 30.08.2021 по 29.09.2021, процентна ставка складає 2 % в день (п.п.1.2, 1.3, 1.4, 1.5.2 договору № 3997386). Отже, нарахуванню підлягали проценти: 15000,00 грн. * 30 днів * 2 % = 9000,00 грн., про що прямо зазначено і у п.1.5.2 договору №3997386. Проте зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості за договором № 3997386 вбачається, що до стягнення з позичальника [PERSON] заявлено проценти за користування кредитом у розмірі 19125,95 грн. При цьому представник позивача, повідомляючи про досягнення сторонами згоди у передбаченому договором № 3997386 порядку на продовження строку кредитування, доказів укладення [PERSON] додаткових угод до договору № 3997386 чи його пролонгації не надала, у позовній заяві такий розмір нарахування процентів не обґрунтовано. Положення п.2.3.1.2 договору № 3997386 про те, що позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, і таке продовження відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але не більше 60 днів, при цьому застосовується стандартна процентна ставка (5 % у день), з огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду застосовані бути не можуть. Суду не надано жодних доказів на підтвердження здійснення у визначеному договором порядку пролонгації договору № 3997386 та надання позичальником згоди на продовження строку кредитування на таких умовах. Відтак, за встановлених судом обставин, наявність у договорі № 3997386 умови про продовження строку його дії після настання строку виконання позичальником [PERSON] грошового зобов`язання у разі його невиконання, не впливає на узгоджений сторонами у п.1.4 договору № 3997386 строк кредитування та не змінює його. У Розділі 4 вказаного договору передбачено відповідальність позичальника у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у виді неустойки та застосування ст.625 ЦК України. Проте зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості [PERSON] за вказаним договором вбачається, що вимог про стягнення з [PERSON] таких сум у позові не заявлено. Відтак, виходячи з вищенаведених положень ст.ст.530, 612, 625, 1048, а також вищенаведеної правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, суд вважає неправомірним нарахування ТОВ «Мілоан» позичальнику [PERSON] за умовами договору № 3997386 процентів за користування кредитом за межами встановленого у договорі строку кредитування, а тому вважає правильним нарахування цих процентів у розмірі, встановленому вищезазначеним договором - 9000,00 грн., за період строку кредиту з 30.08.2021 по 29.09.2021. Отже, за умовами договору № 3997386 [PERSON] підлягали нарахуванню наступні платежі: 15000,00 грн. (тіло кредиту) + 9000,00 грн. (проценти) + 2850,00 грн. (комісія) = 26850,00 грн. Разом з тим, з наданих суду примірників Відомості про щоденні нарахування та погашення по рахунку [PERSON] у ТОВ «Мілоан» вбачається також, що [PERSON] вносились кошти у погашення платежів за договором, зокрема: 18.10.2021 у розмірі 450,00 грн., 2610,00 грн., 450,00 грн.; 20.10.2021 у розмірі 606,00 грн., 978,00 грн., 100,00 грн.; 07.11.2021 у розмірі 606,00 грн., 100,00 грн., 978,00 грн., 25.11.2021 у розмірі 606,00 грн., 100,00 грн., 978,00грн.; 13.12.2021 у розмірі 606,00 грн., 978,00 грн., 100,00 грн.; 11.01.2022 у розмірі 100,00 грн., 606,00 грн., 978,00 грн.; 05.02.2022 у розмірі 100,00 грн., 978,00 грн., 606,00 грн., а всього за період з 18.10.2021 по 05.02.2022 сплачено 13614,00 грн. Виходячи з вищенаведених розрахунків та встановлених судом умов договору, розмір неповернутих [PERSON] коштів за договором № 3997386 складає: 26850,00 грн. - 13614,00грн. = 13236,00 грн. Так як строк повернення кредитних коштів, сплати процентів та комісії на момент розгляду справи наступив, з огляду на положення ст.ст.526, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором № 3997386 у вищезазначеному розмірі, визнаному судом обґрунтованим. Статтями 512-514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу № 26-07/2024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» за плату права грошової вимоги ТОВ «Мілоан» до позичальників за кредитними договорами згідно з реєстром боржників. Передання грошових вимог оформлено Актом приймання-передавання Реєстру боржників від 26.07.2024 за договором факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024. Як вбачається з Реєстру боржників до договору факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024, за цим договором передано право грошової вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за договором № 3997386 від 30.08.2021, сума заборгованості позичальника за яким станом на 01.03.2022 становить 32889,95 грн., у тому числі за основною сумою боргу - 10914,00 грн., за відсотками - 19125,95 грн., за комісією - 2850,00 грн. Таким чином, суд встановив, що за зобов`язаннями [PERSON] перед ТОВ «Мілоан» за договором № 3997386 право вимоги у встановленому законом порядку перейшло до ТОВ «Факторинг Партнерс». Разом з тим, з огляду на положення ст.514 ЦК України про те, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а також враховуючи, що, як встановлено судом під час розгляду даної справи, у ТОВ «Мілоан» на момент укладення договору факторингу були наявні права кредитора у правовідносинах з [PERSON] за договором № 3997386 на суму неповернутих коштів - 13236,00 грн., саме у такому обсязі права вимоги перейшли до нового кредитора - ТОВ «Факторинг Партнерс». Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Позивачем понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. У підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду подано: договір № 02-07/2024 від 02.07.2024 про надання правової допомоги, укладений між ТОВ «Факторинг Партнерс» та АО «Лігал Ассістанс», Прайс-лист АО «Лігал Ассістанс» на послуги, Заявку на надання юридичної допомоги № 55 від 02.12.2024 щодо підготовки документів про стягнення боргу з [PERSON] , з наданням послуг усної консультації з вивченням документів, складання позовної заяви, на загальну суму 9000,00 грн., Витяг з Акту № 1 від 27.12.2024 про надання юридичної допомоги за договором № 02-07/2024 від 02.07.2024, згідно з яким АО «Лігал Ассістанс» надано зазначену у заявці правничу допомогу на суму 9000,00 грн. Згідно зі ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки обов`язок доведення неспівмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу покладається на відповідача, від якого клопотань про зменшення розміру заявлених позивачем до відшкодування витрат на правничу допомогу не надходило, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу на підставі ст.141 ЦПК України слід присудити пропорційно до задоволеної частини позову, а саме: стягнути з [PERSON] на користь позивача 974,69 грн. судового збору та 3621,90 грн. витрат на надання професійної правничої допомоги, а всього 4596,59 грн. понесених судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial