Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Позивач виконком Ковельської міської ради в особі органу опіки та піклування звернувся в суд із даною позовною заявою до відповідачки [PERSON] про позбавлення її батьківських прав щодо доньки [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів в розмірі 2000грн. щомісячно до повноліття дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON] , [INFO] . В 2021р. шлюб подружжя було розірвано. [PERSON] з 21.03.2022р. був мобілізованим до лав ЗСУ, а його донька перебуває на утриманні бабусі [PERSON] та навчається у 5-б класі ліцею «Оберіг» Ковельської міської ради. Зазначає, що дитина фактично залишилася без батьківського піклування, працівники служби у справах дітей спільно з фахівцями міського центру соціальних служб проводили з матір`ю роботу щодо виконання нею обов`язків по вихованню, навчанню та утриманню малолітньої доньки, але це результату не дало. З літа 2023р. матір не змінила своє відношення до доньки, не займається її вихованням та утриманням. 15.05.2024р. відповідачка написала нотаріально завірену заяву про те, що вона знає, що розглядається питання про позбавлення її батьківських прав відносно доньки, погоджується на позбавлення її батьківських прав щодо доньки. 21.10.2024р. малолітню [PERSON] , [INFO] взято на облік в службі у справах дітей та 22.10.2024р. на засіданні комісії з питань захисту прав дітей було вирішено підготувати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки. Висновок органу опіки та піклування м. Ковеля «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її доньки [PERSON] » було прийнято на засіданні комісії з питань захисту прав дитини в жовтні 2024р. та затверджено рішенням виконкому 19.11.2024р. Просить позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно її доньки [PERSON] , [INFO] та стягувати із відповідачки аліменти на утримання її доньки в сумі 2000грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою від 19.02.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 14.04.2025р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не прибув, надав суду заяву у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує щодо винесення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання 11.06.2025р. повторно не прибула, не повідомила суд про причини своєї неявки, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Представник позивача у поданій заяві не заперечив проти такого порядку вирішення справи. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] , встановлено що її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19.02.2021р. встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Із копії акту обстеження умов проживання встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] проживає у квартирі її бабусі в [ADDRESS] . Умови проживання є задовільні, є необхідні меблі, індивідуальне опалення. [PERSON] має місце для підготування уроків, обладнано куточок для відпочинку. [PERSON] та її батько зареєстровані в с. Острів, Шептицького району. Згідно довідки КЗ «Ковельська школа мистецтв» №74 від 24.10.2024р., встановлено, що [PERSON] четвертий рік навчається в школі. Викладач Остапчук С.М. постійно спілкується з бабусею. Тато дитини [PERSON] по можливості відвідує академічні концерти доньки. Мама дитини жодного разу у школі не була. Із довідки ліцею «Оберіг» Ковельської міської ради від 23.10.2024р. встановлено, що [PERSON] дійсно приймає активну участь в освітньому процесі та вихованні дочки. Мама дитини навчальний заклад не відвідує. Відповідно до довідки виданої командиром військової частини [NUMBER] від 13.05.2024р. встановлено, що [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації. Згідно наказу Служби у справах дітей Ковельської міської ради від 21.10.2024р. вирішено взяти на облік у службі [PERSON] , [INFO] з підстав проживання дитини в сім`ї де батьки ухиляються від виконання обов`язків. Із рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02.05.2024р. встановлено, що таким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи Органу опіки та піклування м. Ковель про позбавлення батьківських прав. Згідно копії заяви [PERSON] , що нотаріально посвідчена [INFO] , встановлено, що у такій вона звертається до компетентних органів щодо слухання цивільної справи до неї про добровільне позбавлення батьківських прав стосовно її дочки [PERSON] , [INFO] у її відсутності, у зв`язку з тим, що не може прибути. Позов підтримує, з рішенням суду згідна та погоджується на позбавлення її батьківських прав щодо дочки. Згідно висновку органу опіки і піклування м. Ковеля №373 від 19.11.2024р., визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дочки [PERSON] [INFO] . Відповідно до ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини. Згідно Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. Що стосується висновку органу опіки і піклування від 19.11.2024 року, суд не може взяти його до уваги і покласти в основу рішення про позбавлення батьківських прав відповідача, так як у даному висновку не зазначено жодних мотивів та підстав, з яких орган опіки та піклування прийняв рішення про позбавлення батьківських прав. У висновку не вказано, які заходи вживалися для вирішення проблемних питань, чи проводилися співбесіди з батьками, чи обговорювалася поведінка матері на засіданнях і чи приймалися відповідні рішення та наслідки таких заходів, чи збиралися та враховувалися характеризуючи дані щодо обох батьків, чи проводилися обстеження умов проживання обох батьків, а також не вказано чи враховувалися зазначені обставини при прийнятті рішення про позбавлення батьківських прав матері. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у даній позовній вимозі відмовити повністю. Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В свою чергу, згідно ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання щодо суми у якій слід стягувати із відповідачки аліменти на утримання малолітньої дочки, суд також виходить із того, що обов`язок утримувати дитину покладено на обох батьків, а також матеріальне становище платника та одержувача аліментів, відповідно позовні вимоги щодо стягнення із відповідачки аліментів на утримання малолітньої дочки в сумі 2000грн. до повноліття дитини підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: partial