Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що 17.05.2015 між [PERSON] (батько позивача, орендодавець) та ТОВ «Стандарт-Агро» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки. Додатковою угодою 12.08.2017 новим орендарем став ТОВ «Агро-Край». В квітні 2023 року орендодавець помер та власником орендованої земельної ділянки став позивач, який повідомив орендаря про це. Але орендар в порушення строків та обов`язків, передбачених договором, не здійснив оренду плату за 2021-2024 роки. За вказаний період відповідач має, за розрахунком представника позивача, заборгованість у загальному розмірі 30355,26 грн., що становить системність несплати орендної плати за ці періоди. На підставі цього просить стягнути з відповідача на свою користь вказану суму заборгованість по орендній платі з урахуванням коефіцієнту індексації, а також розірвати договір оренди земельної ділянки між ними та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідно до ч. 1\~ст. 274 ЦПК України\~у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 29 квітня 2025 продовжено відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 14 травня 2025 року виправлено описку в ухвалі суду від 14.14.2025. Представником відповідача надано суду відзив, в якому вказано, що орендна плата [PERSON] (попередній орендодавець) була сплачена повністю з 2018 по 2022 рік. В подальшому, [INFO] він помер і тільки 26.02.2025 до орендаря надійшла інформація щодо зміни власника орендованої земельної ділянки. Таке повідомлення було подано з порушенням строків, передбачених ст. 148-1 ЗК України, право на спадщину було оформлене 09.12.2024. Позивачу орендна плата сплачена повністю за 2023-2024 рік. Щодо розірвання договору оренди, то з посиланням на судову практику касаційної інстанції вказує, що відповідач не здійснював систематичного невиконання умов договору, тому відсутні підстави для його розірвання. Також заперечує щодо розміру витрат на правову допомогу адвоката, вважає такими, що не є співмірними. З урахуванням цього просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а в разі задоволення зменшити розмір витрат на правову допомогу до 3000 грн. Представником позивача надано суду відповідь на відзив, в якому вказано, що відповідач тільки через рік здійснив реєстрацію додаткової угоди; відповідач не надав доказів сплати орендної плати за 2015-2017 роки; з платіжних інструкцій не видно за який пай сплачена орендна плата ( [PERSON] надав відповідачу в оренду чотири земельні ділянки), а орендна плата, сплачена 30.04.2025, у меншому розмірі, ніж передбачено договором (недоплата за 2023 рік 708,42 грн., за 2024 рік 1314,11 грн.). Просить відмовити в задоволенні відзиву на позовну заяву. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Судом встановлено наступне. Згідно договору оренди землі від 17.05.2017 № б/н, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та ТОВ «Стандарт-Агро» (орендар), орендодавцеь надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5320486900:00:011:0179, площею 1,6471 га, що розташована на землях Сарівської сільської ради (далі Договір). Договором сторони передбачили, зокрема нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 55438,68 грн. (п. 5 Договору); договір укладено на 7 років (п. 8 Договору); орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 5% від НГО, що складає 2771,43 грн., з якої утримуються всі податки (збори), згідно чинного законодавства (п. 9 Договору); орендна плата вноситься до 31.12 поточного року (п. 11 Договору); у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожний день прострочення (п. 14 Договору); орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема своєчасного внесення орендної плати (п. 28 Договору); дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність, викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, ліквідації юридичної особи-орендаря (п. 37 Договору); дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав , визначених законом (п. 38 Договору). Додаткової угодою від 22.08.2017 до Договору сторони передбачили [PERSON] (орендодавець), ТОВ «Стандарт-Агро» (орендар), ТОВ «Агро-край» (новий орендар), а також внесено зміни, а саме: нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 5320486900:00:011:0179 становить 66526,42 грн. (п. 5 Договору), орендна плата вноситься в розмірі 8% від НГО, що складає 5322,11 грн., з 01.01.2018 року 10% - 6652,64 грн. (п. 9 Договору). І іншій частині Договір залишено без змін. Додатковою угодою від 09.12.2022 № б/н, Договір викладено в новій редакції, зокрема [PERSON] (орендодавець), ТОВ «Агро-край» (орендар), кадастровий номер земельної ділянки 5320486900:00:011:0179 (п. 1.2); місце розташування земельної ділянки: Сарівська сільська рада Миргородського району Полтавської області (п. 1.3); загальна площа земельної ділянки 1,6471 га( п. 2.1); нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 66526,42 грн. (п. 2.3); договір укладено на 14 років 7 місяців 14 днів, перебіг якого починається з дати підписання, договір діє до 31.12.2029 (п. 3.1); орендна плата складає 14% від НГО, що становить 9313,7 грн. за повний рік оренди і вноситься в грошовій формі (п. 4.1); обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням коефіцієнта щорічної індексації нормативно грошової оцінки землі, що розраховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін (п. 4.3); орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема: своєчасного внесення орендної плати (п. 9.1); орендар зобов`язаний, зокрема: вчасно вносити всі належні за цим договором орендні платежі (п. 9.4); дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної угоди про розірвання, рішення суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої орендної земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (п. 12.3); перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (осіб) (у тому числі в порядку спадкування), а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання даного договору (п. 12.5). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 грудня 2024 року (спадкова справа № 148/2023, реєстр. № 1178), спадкоємцем земельної ділянка площею 1,6471 га, кадастровий номер 5320486900:00:011:0179, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сарівської сільської ради Миргородського (до адміністративно-територіального поділу Гадяцького) району Полтавської області, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , є його син [PERSON] . З повідомлення від 26.02.2025 до відповідача вбачається, що позивач став власником орендованої земельної ділянки та просить у строк 10 днів сплатити орендну плату по договору оренди землі (кадастровий номер 5320486900:00:011:0179). З заяви позивача до відповідача від 28.01.2025 видно, що він повідомляє, що після закінчення дії договору оренди землі (кадастровий номер 5320486900:00:011:0179), земельну ділянку обробляти не потрібно. Поновлювати договір не має наміру. З відомості про виплату готівки № 00000002164 за 23.06.2018 вбачається, що [PERSON] отримав 5355,37 грн., договір ОЗ № б/н 2 від 22.08.2017; про виплату готівки № 00000001967 від 09.09.2019 ( [PERSON] отримав 6426,44 грн., договір ОЗ № 2 від 22.08.2017; платіжна інструкція від 23.10.2020 № 2419159159 АТ «Полтава-банк», [PERSON] перераховано 25705,94 грн., призначення платежу «орендна плата за пай 2020р.»; платіжна інструкція від 22.10.2021 № 7224299488 АТ «Полтава-банк», [PERSON] переаховано 25705,80 грн., призначення платежу «орендна плата по договору оренди землі за 2021 рік»; платіжних інструкцій від 20.12.2022 № 34490368, № 34490384 та № 34490399 АТ «Полтава-банк», [PERSON] перераховано 6426,45 грн., 1071,16 грн. та 14000,35 грн відповідно, призначення платежу «орендна плата по договору оренди землі за 2022 рік». З платіжних інструкцій від 30.04.2025 № 145594101 та № 145594099 вбачається, що [PERSON] (позивач) перераховано 7171,47 грн. та 7537,29 грн. відповідно, призначення платежу «орендна плата по договору оренди землі за 2023 та 2024 рік (відповідно)». Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. За приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Права та обов`язки орендодавця та орендаря встановлені статтями 24 та 25 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно з положеннями статей 21, 22 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. За положеннями ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право, крім іншого, вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. З наданих представником відповідача відомостей було встановлено, що протягом 2018 2022 років [PERSON] (батько позивача та попередній орендодавець) отримував орендну плату, тому стверджувати про її несплату суд позбавлений можливості, а позивачем це не спростовано. Посилання представника позивача на факт передачі [PERSON] відповідачу в оренду кількох земельних ділянок та неможливістю встановити саме за яку відбувалася сплата, суд відхиляє, оскільки в даній справі розглядаються вимоги щодо земельної ділянки (кадастровий номер 5320486900:00:011:0179), а не інших, вказаних у відповіді на відзив, та збільшення позовних вимог з цього приводу представником позивача не заявлялося. В то же час, суд погоджується з доводами представника позивача, що орендна плата за 2023 та 2024 роки була не сплачена в повному обсязі та погоджується з доводами, що розмір становить 708,42 грн. та 1314,11 грн. відповідно, оскільки вказаний розрахунок відповідає умовам укладеного договору. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню часткова заборгованість з орендної плати за користування земельною ділянкою у загальному розмірі 2022,53 грн. Щодо розірвання договору оренди земельної ділянки, то суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої\~статті 9 ЦК України\~правила цього\~Кодексу\~застосовуються, зокрема й до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Одним із видів використання природних ресурсів є використання земель, зокрема й на підставі права оренди землі. Отже, за правилами частини першої\~статті 9 ЦК України\~правила цього\~Кодексу\~застосовуються до регулювання земельних відносин лише у випадках, коли такі відносини не врегульовані «іншими актами законодавства», до яких відносяться\~ЗК України,\~Закон України «Про оренду землі»\~та інші законодавчі акти з питань регулювання земельних відносин. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга\~статті 792 ЦК України). Правилами частини першої\~статті 2 Закону України «Про оренду землі»\~визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються\~ЗК України,\~ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства. За загальним правилом частини першої\~статті 651 ЦК України, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така\~зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи частини другої\~статті 651 ЦК України, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене у частині другій\~статті 651 ЦК України, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів. З огляду на наведені правила абзацу першого частини другої\~статті 651 ЦК України\~як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих - для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила\~статті 141 ЗК України, застосовні до догорів оренди землі), як це буде проілюстровано далі. Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи\~статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також\~статті 141 ЗК України, пункт «д» частини першої якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Тож функціональним призначенням\~ЦК України\~у врегулюванні спірних відносин є деталізація та диференціація факту систематичної несплати орендної плати як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Ця деталізація та диференціація здійснюється відповідно до частини другої\~статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Водночас істотним, відповідно до цієї норми права, є таке порушення стороною договору його умов, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору. Потреба деталізації та диференціації систематичної несплати орендної плати під час застосування пункту «д» частини першої\~статті 141 ЗК України\~обумовлена надзвичайно узагальненим формулюванням категорії «систематична несплата земельного податку або орендної плати» як однієї з підстав припинення права оренди землі. Оскільки на практиці така систематична несплата може бути повною або частковою (недоплата), то цілком очевидно, що законодавець врегулював відносини оренди землі з огляду на те, що специфічні підстави припинення права оренди землі, зокрема за систематичну повну несплату орендної плати за землю, визначені відповідними нормами\~ЗК України, а нормами\~ЦК України\~надається можливість додаткової оцінки саме часткової несплати (недоплати) орендної плати за землю та її кваліфікації як істотного порушення договору в контексті з`ясування наявності підстав для його розірвання. До того ж потрібно враховувати, що коли норма закону закінчується словами «якщо інше не встановлено законом або договором» (або інше подібне формулювання), як от в частині першій\~статті 651 ЦК України, то це означає, що правила спеціального закону або домовленість сторін договору можуть скасувати дію відповідної загальної правової норми шляхом запровадження іншого правила поведінки, розрахованого на ту ж саму фактичну ситуацію, на яку була розрахована така норма. Утім, у частині другій\~статті 651 ЦК України\~використано дещо іншу формулу закінчення «та в інших випадках», що дозволяє зробити висновок, що правило, викладене у цій правовій нормі, не може бути скасоване (ані спеціальним законодавством, ані домовленістю сторін), а може бути винятково доповнене - спеціальним законодавством або домовленістю сторін. З наведеного можна зробити висновок, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої\~статті 141 ЗК України\~(систематична несплата орендної плати), та правила частини другої\~статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних. Щодо розірвання договору оренди землі на підставі\~пункту «д» частини першої\~статті 141 ЗК України Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»). Згідно з частиною першою\~статті 15 Закону України «Про оренду землі»\~істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей\~24,\~25\~цього\~Закону\~визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом\~- також орендної плати за водний об`єкт (абзац п`ятий частини першої\~статті 24 Закону України «Про оренду землі»). Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом\~- також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга\~статті 25 Закону України «Про оренду землі»). Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин. Відповідно до спеціальної норми частини першої\~статті 32 Закону України «Про оренду землі»\~на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями\~24\~і\~25\~цього\~Закону\~та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених\~ЗК України\~та іншими законами України. Згідно з пунктом «д» частини першої\~статті 141 ЗК України\~підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої\~статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати\~орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші). Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої\~статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати. Такий висновок є логічним та виправданим, оскільки поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати. До того ж потрібно враховувати, що розмір недоплати може варіюватися орієнтовно від 1 % до 99 % суми належної орендної плати, що не може не впливати на ступінь порушення прав власника землі та оцінку істотності такого порушення. Протилежне розуміння, а саме якщо вважати підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої\~статті 141 ЗК України, зокрема й сплату орендної плати не в повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), навряд чи буде справедливим та розумним, оскільки під дію цієї спеціальної норми права підпадатимуть і незначні (неістотні) порушення, наприклад систематична недоплата 1,00 грн зі 10 000,00 грн орендної плати. За таких обставин суди будуть змушені на підставі пункту «д» частини першої\~статті 141 ЗК України\~розривати договори оренди землі всупереч принципу збереження договору. Цей підхід надасть можливість орендодавцю вимагати розірвання договору оренди землі в тому разі, коли несплата орендної плати є частковою та зумовлена, зокрема, виникненням спору між сторонами з приводу порядку нарахування та розміру орендних платежів. Таке тлумачення норм права порушуватиме баланс інтересів сторін у договірних відносинах, надавши власнику землі більше переваг у порівнянні з її орендарем. Потрібно враховувати, що правова природа відносин оренди землі, яка зазвичай передбачає тривале використання такого об`єкта цивільних прав і сталість таких відносин, відповідає інтересам цивільного обігу загалом. Ба більше, використання земельної ділянки завжди пов`язане з неодмінними витратами орендаря на її утримання відповідно до цільового призначення цієї ділянки. Якщо дотримуватися згаданого протилежного підходу, то договір буде під постійною загрозою його розірвання, що порушить принцип сталості відносин з використання землі, що своєю чергою стимулюватиме орендаря ставитися до орендованої земельної ділянки у споживацький спосіб, не дбати про неї, не вкладати кошти у покращення чи належне утримання такого особливого виду майна, тобто призведе до того, що орендар не буде обирати таку поведінку, яка більшою мірою відповідала б ознакам доброго господаря стосовно орендованої ним землі. Тож підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої\~статті 141 ЗК України\~є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої\~статті 651 ЦК України\~немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі. Щодо можливості розірвання договору оренди землі на підставі\~частини другої\~статті 651 ЦК України Відповідно до частини другої\~статті 651 ЦК України\~договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору. Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої\~статті 651 ЦК України\~суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати. Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої\~статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку. Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору. Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення.\~Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення. Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди. Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим\~і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.\~У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19). Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору. Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила\~статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.\~Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад\~статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої\~статті 651 ЦК України\~має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин. У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої\~статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої\~статті 651 ЦК України\~- у разі істотності порушення договору іншою стороною. Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої\~статті 651 ЦК України. Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін. Більш того, суд звертає увагу позивача та його представника на наступне. Частинами першою, третьою статті\~148-1 ЗК України\~визначено, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку. На виконання положень статті\~148-1 ЗК України, спадкоємець (новий орендодавець) повинен повідомити орендаря про прийняття ним спадщини та про перехід до нього прав та обов`язків за договором оренди. Дотримання вищевказаних дій для власника, до якого перейшло право власності на земельну ділянку, є важливим етапом, спрямованим для налагодження виплати орендної плати за укладеним до переходу права власності договором. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 146/350/20, від 28 квітня 2021 року у справі № 341/245/19. Саме на позивача як нового орендодавця покладено обов`язок доведення до відповідача як орендаря інформації про перехід права власності із зазначенням: кадастрового номера, місця розташування та площі земельної ділянки; прізвища, ім`я, по батькові нового власника; місця проживання нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 274/3707/20. При розгляді даної справи встановлено, що позивач набув у власність земельну ділянку (кадастровий номер 5320486900:00:011:0179) 09.12.2024, а повідомлення у відповідності до ст. 148-1 ЗК України подав відповідачу 26.02.2025. При цьому вказане повідомлення не містить дати отримання відповідачем його, чи доказів його направлення засобами поштового зв`язку. Також з тексту повідомлення вбачається, що в ньому вказано «Платіжні реквізити для перерахування орендної плати відповідно до договору оренди землі і в додатка до заяви», але в договорі оренди та додаткових угодах до нього відсутні реквізити для сплати, а в додатках до цього повідомлення також жодних реквізитів не вказано (про що обґрунтовано вказує представник відповідача). Згідно з ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню орендна плата за 2023-2024 року у загальному розмірі 2022,53 грн., цей розмір не є істотним та не тягне за собою істотності порушення договору іншою стороною, як підставу розірвання договору. Щодо заявленого клопотання про витребування доказів від 12.05.2025, зокрема щодо оригіналів платіжних відомостей про сплату орендної плати за 2015-2017 рік, то суд вважає його необґрунтованим, оскільки відповідач набув права оренди тільки в 2017 року та в заяві від 07.05.2025 вказує, що відомості про виплату орендної плати за ці роки у попереднього орендаря. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша та друга статті 133 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137\~ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137\~ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263\~ЦПК України). У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141\~ЦПК України можна\~виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та\~шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022. У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11\~ЦПК України). Суд, враховуючи, що хоча умови оплати адвокатських послуг є договірними та погодженими на загальну суму 10 000,00 грн., застосуванню підлягає позиція ВП ВС, сформована у справі №904/4507/18 від 12.05.2020, за змістом якої такі зобов`язання не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Тому з огляду на малозначність спору та сформовану сталу судову позицію щодо вирішення заявлених позовних вимог суд погоджується із доводами відповідача, що постановлений до стягнення розмір правничих витрат у 10 000,00 грн. є надмірним, а отже підлягає зменшенню до 3 000,00 грн., що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору. Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 84,78 грн.

Outcome: partial