Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (надалі також позивач, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», кредитодавець) звернулося до суду з позовом [PERSON] (надалі також відповідач, [PERSON] , споживач) про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 36600,92 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (надалі також ТОВ «Авентус Україна», первинний кредитор, товариство) та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір № 7268546 про надання споживчого кредиту (надалі також договір № 7268546 від 14.11.2023, кредитний договір, договір), відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором. Договір підписано електронним підписом споживача, відтвореного шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За доводами позовної заяви, товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 21200,00 грн на строк 360 днів на умовах, визначених кредитним договором. Натомість, відповідач не виконав умов кредитного договору, кредитні кошти не повернув, проценти за користування кредитом не сплатив. 23 жовтня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу № 23.10/24-Ф, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» перейшло, зокрема, право вимоги до відповідача за кредитним договором № 7268546 від 14.11.2023. Надалі, 20 січня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №20/01/2025-01, відповідно до якого від ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» перейшло зокрема, право вимоги до відповідача за кредитним договором № 7268546 від 14.11.2023. Таким чином, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» наділено правом грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до реєстру боржників за договором факторингу №20/01/2025-01 від 20.01.2025 року ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 7268546 від 14.11.2023 до [PERSON] у сумі 36600,92 грн, з яких: 12929,53 грн - заборгованість за тілом кредиту; 23671,39 грн.- заборгованість за процентами від суми позики. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати, що складаються із суми 2422,40 грн сплаченого судового збору та 7000,00 грн витрат на правову допомогу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався, заперечень проти позову не подав. ІІ. Рух справи. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання учасників справи. 11 березня 2025 року через систему «Електронний суд» до Баришівського районного суду Київської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», за підписом представника, адвоката Тараненка Артема Ігоровича (а.с. 2-10). Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 14.03.2025 відкрито провадження (спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін) в означеній справі, судове засідання призначено на 07.04.2025 (а.с. 137-138). Крім того, ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 14.03.2025 задоволено клопотання представника позивача, у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» витребувано докази, що становлять банківську таємницю (а.с. 147). У позовній заяві, поданій через систему «Електронний суд», міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 8 (зворот). З огляду на зазначене клопотання, в судові засідання 07.04.2025, 07.05.2025, 04.06.2025 представник позивача не з`явився. Про дати, час і місце судового розгляду позивач повідомлявся належним чином. Про дати, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень відповідачу із судовими повістками повернулись до суду із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», проставленими 24.03.2025, 03.05.2025, 24.05.2025, що відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням про дату, час та місце розгляду справи. У судові засідання 07.04.2025, 07.05.2025, 04.06.2025 відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких процесуальних документів відповідач не подав, відзиву на позов, клопотань та/або заяв від відповідача не надходило. Судові засідання 07.04.2025 та 07.05.2025 відкладалися з метою недопущення порушення процесуальних прав відповідача та надання йому можливості висловити заперечення проти позову та/або свою позицію стосовно заявленого позову. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 04.06.2025 вирішено здійснювати заочний розгляд справи. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (з огляду та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Зміст правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що 14 листопада 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір № 7268546 про надання споживчого кредиту в розмірі 20 500,00 грн, кредитний договір підписано електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора [NUMBER] відповідача о 08:53:57 год (а.с. 14-19). Так, за доводами позовної заяви, [PERSON] ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно- телекомунікаційної системи та підтвердив вхід кнопкою «Так», що є підтвердженням підписання договору. Відповідно до п. 1.2. договору кредитодавець надає позичальникові кредит у гривні, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Згідно із п. 1.3, 1.4. договору кредитодавець надає кредит у сумі 20 500 грн строком на 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. За умовами п. 1.5.1 договору стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту, передбаченого договором. Знижена процентна ставка становить 1,692% в день та застосовується відповідно до умов, передбачених п. 1.5.2 договору. Орієнтована реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом - 29653,85% річних (п. 1.7.1 договору) за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки - 23075,35% річних (п. 1.7.2 договору). Відповідно до п. 2.1 кредитного договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . В якості додатку до кредитного договору сторонами було підписано таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 19). Також 14.11.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору, за якою сторони домовились збільшити суму кредиту на 700,00 грн. Таким чином, сума кредиту (загальний розмір) становить 21200,00 грн (а.с. 20-21). Відповідачем означений додаток та додаткову угоду до кредитного договору підписано електронним цифровим підписом шляхом введення одноразового персонального ідентифікатора [NUMBER], введеного 14.11.2023 о 09:12:57. Також означеним одноразовим ідентифікатором відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення додаткової угоди щодо збільшення суми кредиту до договору (а.с. 22-23). Крім того, відповідач був ознайомлений з правилами надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» (а.с. 36-45), умовами кредитування та орієнтовною загальною вартістю кредиту, яка була надана ТОВ «Авентус Україна» виходячи із обраних умов кредитування [PERSON] , про що свідчить його електронний підпис одноразовим ідентифікатором [NUMBER] на паспорті споживчого кредиту до кредитного договору (а.с. 47-48). Листом ТОВ «ПЕЙТЕК» вих. № 20241113-1/1 від 13.11.2024 (а.с. 49-52) повідомлено, що 14.11.2023 успішно перераховано суми в розмірі 20500,00 грн та 700,00 грн на картку № [NUMBER] (номер картки, зазначений у кредитному договорі), що свідчить про належне виконання товариством умов кредитного договору, а саме перерахування відповідачу коштів. За даними вказаного листа, ТОВ «ПЕЙТЕК» згідно із договором про організацію переказу грошових коштів №160222-1 від 16.02.2022 здійснює перекази коштів на платіжні картки клієнтів ТОВ «Авентус Україна». Крім того, на виконання ухвали Баришівського районного суду Київської області від 14.03.2025 листом №20.1.0.0.0/7-250326/99742-БТ від 03.04.2025 АТ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» повідомило суд, що на ім`я [PERSON] банком було емітовано платіжну карту № [NUMBER] . До означеного листа додано також рух коштів (виписку) по картці № [NUMBER] за період з 14.11.2023 по 19.11.2023, з якої вбачається надходження на означену картку суми в розмірі 20500,00 грн та 700,00, що надійшли 14.11.2023. Згідно із розрахунком заборгованості за договором № 7268546 від 14.11.2023, (а.с. 27-35) відповідач здійснив погашення заборгованості з тіла кредиту в сумі 8270,47 грн та процентів за користування ним у сумі 18710,40 грн. Заборгованість відповідача перед ТОВ «Авентус Україна» становить 36600,92 грн, що включає заборгованість за тілом кредиту в сумі 12929,53 грн та заборгованість за відсотками в сумі 23671,39 грн. 23.10.2024 між ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» (фактор) укладено договір факторингу № 23.10/24-Ф (а.с. 56-63), за умовами якого фактор набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Авентус Україна», у тому числі, і до відповідача [PERSON] за кредитним договором, згідно з реєстром боржників до означеного договору факторингу (а.с. 64-65). Позивачем надані також докази виконання фактором умов договору факторингу № 23.10/24-Ф від 23.10.2024. Зокрема, копія платіжної інструкції № 166 від 30.10.2024, надана суду, свідчить про внесення плати за відступлення прав вимоги за означеним договором факторингу (а.с. 67). Надалі, 20.01.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» (клієнт) та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (фактор) укладено договір факторингу №20/01/2025-01 (а.с. 68-72), відповідно до умов якого від ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» перейшло зокрема, право вимоги до відповідача за кредитним договором № 7268546 від 14.11.2023, що відображено у реєстрі боржників до означеного договору факторингу (а.с. 73-74). Позивачем також надані докази виконання ним, як фактором, умов договору факторингу №20/01/2025-01 від 20.01.2025. Зокрема, копія платіжної інструкції № 213 від 20.01.2025, надана суду, свідчить про внесення плати за відступлення прав вимоги за означеним договором факторингу (а.с. 76). На час розгляду справи судом відповідачем не надано даних та належних і допустимих доказів, що свідчать про погашення в повному обсязі заборгованості за кредитним договором або про причини несвоєчасного погашення заборгованості за договором у добровільному порядку. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідачем не заявлено та не обґрунтовано доводів щодо несправедливості умов кредитного договору. Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача згідно із наданим розрахунком заборгованості (а.с. 27-35), за яким прострочена заборгованість за кредитним договором станом на 29.07.2024 становить 36600,92 грн, що включає заборгованість за тілом кредиту в сумі 12929,53 грн та заборгованість за відсотками в сумі 23671,39 грн. Позивач вважає, що відповідачем порушено умови кредитного договору № 7268546 від 14.11.2023, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Зміст спірних правовідносин. Щодо змісту кредитного договору, а також правового регулювання питань стягнення заборгованості за договором, що складаються із сум основного боргу та процентів за користування коштами, суд застосовує такі норми права. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі також ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (кредитодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, відповідно до якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Положеннями ст. 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що закріплено вимогами ст. 611 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що визначено положеннями ст. 599 ЦК України. Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. За п. 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит, зокрема, зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Суд при цьому зазначає, що 22.11.2023 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (надалі також Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 13 п. 5 Розділу І Закону №3498-ІХ). Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, згідно із п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5%. Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Щодо правового регулювання питання відступлення прав вимоги за кредитним договором на умовах факторингу. Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором (статті 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно із статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Норми процесуального права, що підлягають застосуванню. Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі також ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 2, 3 ст. 12 ЦПК України унормовано, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За п. 2, 4, п. 6, п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Як слідує із статей 280, 281 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 ЦПК України. Зміст спірних правовідносин полягає у виконанні/невиконанні сторонами своїх зобов`язань за кредитним договором. Предметом позову є стягнення заборгованості позичальника (відповідача) внаслідок неповернення суми кредиту та несплати процентів річних. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості. V. Мотивована оцінка аргументів учасників справи. Висновки суду за результатами розгляду позову. За результатами дослідження фактичних обставин, що мають визначальне значення для розгляду цієї справи, зважаючи на докази, надані на їх підтвердження, а також застосувавши релевантні норми права, суд зазначає та виснує таке. Судом встановлено, що договір № 7268546 про надання споживчого кредиту від 14.11.2023 укладено в електронній формі. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір (із додатками та додатковою угодою) підписано електронним підписом позичальника (відповідача), який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору його сторонами було погоджено всі істотні умови договору позики. Договір № 7268546 про надання споживчого кредиту від 14.11.2023 є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Суд вважає доведеними обґрунтування позовної заяви щодо переходу до позивача прав вимоги за договором № 7268546 про надання споживчого кредиту від 14.11.2023; позивачем надані належні та достатні докази для підтвердження обставин набуття ним прав кредитора за означеним договором. Суд доходить до переконання, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не здійснив у повному обсязі розрахунок за договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що заборгованість за договором № 7268546 про надання споживчого кредиту від 14.11.2023 за період з дати укладення договору по 22.10.2024 становить 36600,92 грн, що включає заборгованість за тілом кредиту в сумі 12929,53 грн та заборгованість за відсотками в сумі 23671,39 грн. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Водночас, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього зі сторони відповідача. Щодо стягнення суми основного боргу. Як встановлено судом, відповідачу як кредит були перераховані кошти у розмірі 21200,00 грн на виконання умов договору № 7268546 про надання споживчого кредиту від 14.11.2023. Спосіб перерахування коштів відповідає умовам кредитного договору і заявці відповідача. Перерахування суми кредиту на вказану у кредитному договорі платіжну картку, як і видачу такої картки на ім`я відповідача, підтверджено банківською установою. Відтак, оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд доходить висновку про підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 21200,00 грн за договором № 7268546 про надання споживчого кредиту від 14.11.2023. Належних доказів того, що відповідач повернув кошти у сумі 12929,53 грн (заявлена позивачем до стягнення сума за тілом кредиту) за означеним кредитним договором, матеріали справи не містять. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 12929,53 грн основного боргу. Щодо заборгованості зі сплати процентів. За розрахунками позивача, розмір процентів, які має сплатити відповідач за кредитним договором, становить 23671,39 грн. Водночас, відповідно до п. 1.4 договору № 7268546 про надання споживчого кредиту від 14.11.2023 строк кредиту - 360 днів. Розрахунок заборгованості процентів за користування кредитом здійснений позивачем по 22.10.2024, що узгоджується із послідовними висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц. Нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснено позивачем за денною процентною ставкою у розмірі: зниженому розмірі 1,69% за період 14.11.2023 - 13.12.2023; за стандартною денною процентною ставкою у розмірі 1,99 % за період 14.12.2023 - 27.04.2024, що у сукупності становить менше 360 днів. При цьому, суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів, що строк кредитного договору продовжувався після набрання чинності Законом №3498-ІХ. Відтак, з огляду на дату укладення договору - 14.11.2023 - суд констатує, що дія пункту 5 розділу I Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», положеннями якого, зокрема, передбачені обмеження щодо розміру денної процентної ставки, не поширюється на кредитний договір, укладений між сторонами. Разом з тим, за розрахунком заборгованості, відповідачем сплачені платежі у таких розмірах: 18.11.2023 - 9000,00 грн (з яких 1792,99 грн - проценти, 7207,01 грн - сума основного боргу); 29.11.2023 - 2900,00 грн (з яких 2366,91 грн - проценти, 533,09 грн - сума основного боргу); 11.12.2023 - 500,00 грн, які направлені на погашення відсотків; 28.12.2023 - 6705,22 грн (з яких 6437,37 грн - проценти, 267,85 грн - сума основного боргу); 26.01.2024 - 7875,65 (з яких 7613,13 грн - проценти, 262,52 грн - сума основного боргу). Всього відповідачем було погашено 8270,47 грн основного боргу. З означеного слідує, що останній платіж по кредитному договору було здійснено відповідачем 26.01.2024, сума заборгованості за тілом кредиту на означену дату становить 12929,53 грн (21200,00 грн - 8270,47 грн). Відтак, з урахуванням всього вищевказаного, здійснивши перевірку розрахунку заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, здійсненого позивачем, суд доходить висновку про його обґрунтованість (так, 12929,53 грн х 1,99 % в день х 92 дні (період з 26.01.2024 по 27.04.2024) = 23671,39 грн. Таким чином, з урахуванням всього вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у розмірі 23671,39 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Отже, враховуючи означене, судом досліджені докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку обґрунтування, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. За результатами, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи все вищевикладене, прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № 7268546 про надання споживчого кредиту від 14.11.2023 в сумі 36600,92 грн, що включає заборгованість за тілом кредиту в сумі 12929,53 грн та заборгованість за відсотками в сумі 23671,39 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2422,40 грн (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією № 10793 від 26.02.2025 (а.с. 1). Відтак, з огляду на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в означеній сумі. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Звертаючись до суду, представник позивача, адвокат Тараненко Артем Ігорович, згідно вимог ст. 134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 7000 грн, на підтвердження понесення яких долучив копію договору про надання правової допомоги № 10/02/25-02 від 10.02.2025, укладеного між позивачем та АБ «Тараненко та Партнери», протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 10/02/25 від 10.02.2025, додаткову угоду №3 до договору про надання правничої допомоги № 10/02/25-02 від 10.02.2025, акт прийому-передачі наданих послуг відносно матеріалів справи про стягнення заборгованості з боржника, яким є [PERSON] , за кредитним договором № 7268546 від 14.11.2023. Суд доходить висновку, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача його представником надано всі необхідні докази. Відповідач ні заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, ні обґрунтувань щодо неспівмірності таких витрат не подав. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.03.2025 у справі №275/150/22 (із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 904/3583/19), обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Відтак, зважаючи на відсутність вчинення відповідачем дій, спрямованих на заперечення проти вимог позивача відносно відшкодування витрат на правову допомогу, суд позбавлений процесуальної можливості розглянути питання щодо зменшення та/або неспівмірності заявлених вимог про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а тому з відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Враховуючи все вищевикладене,

Outcome: approved