Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Позиція сторін у справі У січні 2023 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н. Б., третя особа: [PERSON] , про визнання договору іпотеки недійсним. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [PERSON] під час укладання та посвідчення договору іпотеки присутньою у нотаріуса не була, нотаріальної згоди на відчуження майна, що є спільною сумісною власністю не давала. Представник відповідача приватного нотаріуса ДМНО Кретової Н. Б. подав відзив на позов, в якому зазначив, що нотаріус не є належним відповідачем, оскільки не є особою, прав і обов`язків яких стосується даний спір, оскільки у нотаріуса відсутня заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. 19.06.2006 року [PERSON] також буда присутня та, надавала згоду своєму чоловікові [PERSON] на одержання кредиту в ПриватБанку, придбання по договору купівлі-продажу квартири, надання в іпотеку цієї квартири та на укладення договору іпотеки з ПриватБанком. Вказане підтверджується заявою, зареєстрованою в реєстрі за №1588, на якій вона власноруч поставила свій підпис. Представник відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» також подав відзив на позов, в якому зазначив, що в 2006 р. [PERSON] стало відомо про порушення її прав та інтересів, у зв`язку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Строк позовної давності сплив 19 червня 2009 року, [PERSON] звернулася до суду із позовом лише в грудні 2022 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Оскільки, рішенням суду у справі № 199/8650/17 встановлено дійсність кредитного та іпотечного договору № DNI0GK00000025 від 19 червня 2006 року, то ця обставина не підлягає повторному доказуванню. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 19.06.2006 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DNI0GK00000025, згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 42 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних з кінцевим терміном повернення 19.06.2021 року. 19.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений, приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Наталією Борисівною, зареєстрований в реєстрі за № 1590. В якості забезпечення виконання зобов`язань між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Наталією Борисівною та зареєстровано у реєстрі за № 1594. Предметом іпотеки була зазначена квартира, якою забезпечувалось виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № DN10GK00000025 від 19.06.2006 року, який він уклав з ЗАТ КБ «ПриватБанк» та, відповідно до якого, банк надав йому кредитні кошти. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у якому Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено частковий відступ від висновків у вищевикладеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), та зазначено, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20). Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово. Аналіз положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Матеріалами справи спростовуються доводи позовної заяви про те, що позивач під час укладання та посвідчення договору іпотеки присутньою у нотаріуса не була, нотаріальної згоди на відчуження майна, що є спільною сумісною власністю не давала, оскільки заявою, посвідченою 19.06.2006 приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н. Б. та зареєстрованою в реєстрі за №1588, підтверджується, що 19.06.2006 року [PERSON] була присутня та, надавала згоду своєму чоловікові [PERSON] на одержання кредиту в ПриватБанку, придбання по договору купівлі-продажу зазначеної квартири, надання в іпотеку цієї квартири та на укладення договору іпотеки з ПриватБанком. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову. За правилами статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed