Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , які зазначені у технічному паспорті на будинок садибного типу під літерами: А-1 житловий будинок загальною площею 70,5 кв. м., в тому числі 39,3 кв. м. житлової площі, а-1 прибудова, а-2 ґанок з навісом, Б-1 хлів, В-1 гараж, Г-1 хлів, Д-1льох, Е-1 хлів, №1 хвіртка, №2 огорожа. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , було побудовано у 1960 році. 1/3 частина вказаного житлового будинку за життя належала [PERSON] , яка померла [INFO] , а 2/3 його частини - [PERSON] (відповідачці у справі), яка, за твердженням позивачки, більше 10 років тому виїхала за межі України та місце перебування останньої позивачці невідоме. Позивачка вказала, що вона разом зі своїм сином [PERSON] проживає у спірному будинку з 02 березня 2004 року та більше 20 років безперервно, відкрито, добросовісно володіє та користується вказаним нерухомим майном, зробила капітальний ремонт та здійснено газифікацію будинку, сплачує комунальні послуги в повному обсязі. Крім того, позивачка зазначила, що вона з 2004 року користується земельною ділянкою площею 0,65 га, в тому числі 0,20 га для обслуговування будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] , та площею 0,45 га, з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, а також сплачує податок на землю. Бажаючи набути у власність житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , позивачка звертається до суду. Ухвалою судді від 28 лютого 2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правилами загального позовного провадження. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, за останнім відомим місцем реєстрації, а також шляхом оголошення про виклик у судове засідання на сайті Судової влади України. 29.04.2025 від відповідачки надійшла заява про визнання позову, з якої слідує, що відповідачка заявлені позивачкою вимоги визнала повністю, не заперечує щодо їх задоволення, просила провести розгляд справи без її участі. До заяви відповідачкою додано копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , з якого убачається, що прізвище останньої після реєстрації шлюбу 07.08.2014 з [PERSON] « [PERSON] » (а. с. 98-100). Представник відповідача по справі Городнянської міської ради Чернігівської області про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився. Повноважний представник Городнянської міської ради Чернігівської області Самійленко Д. А. 18.04.2025 подав до суду письмове клопотання з проханням розглянути справу без участі представника міської ради, щодо задоволення позову відповідач не заперечує (а.\~с. 89). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Подані відповідачами заяви про розгляд справи без їх участі судом задоволені. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, з`ясувавши позицію відповідачів по суті заявлених позовних вимог, дослідивши в судовому засіданні всі наявні матеріали справи та надані докази, дійшов наступного висновку. Дослідженням довідки щодо реєстрації права власності на будинок садибного типу №821 від 14.11.2024, виданої КП «Городнянське госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації» Городнянської міської ради установлено, що станом на 31.12.2012 право власності на будинок садибного типу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Розмір частки [PERSON] 1/3, свідоцтво про право власності на житловий будинок від 15.06.2001, видане Конотопською сільською радою. Розмір частки [PERSON] 1/3, свідоцтво про право власності на житловий будинок від 15.06.2001, видане Конотопською сільською радою та 1/3, свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.11.2001, видане державним нотаріусом Городнянської державної нотаріальної контори Тихоновою Є. М. (а. с. 15). Як встановлено з письмових доказів справи, [PERSON] на праві приватної власності належало 1/3 частина, а [PERSON] належить 2/3 частини житлового будинку садибного типу з відповідною частиною господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] у віці 62 років у с. Конотоп Городнянського району Чернігівської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану №00049851811 від 05.03.2025 (а. с. 72-73). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне їй майно. Спадкова справа до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрита приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Совою В. Ф. за заявою дочки спадкодавця [PERSON] . Дочка спадкодавця [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини її померлої матері, про що подала нотаріусу відповідну заяву. Дослідженням матеріалів спадкової справи № 42/2018 встановлено, що [PERSON] вже отримала свідоцтва про право на спадщину на належні померлій [PERSON] земельні ділянки (а. с. 63-70). Дослідженням довідки № 249 від 04.12.2024, виданої Конотопським старостинським округом № 4 Городнянської міської ради Чернігівської області, установлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] з 02 березня 2004 року і по теперішній час (а. с. 11). Вказане також підтверджується копією домової книги (а. с. 13) та копіями по господарської книги на домоволодіння за вказаною адресою (а. с. 19-16). З довідки № 250 від 04.12.2024, виданої Конотопським старостинським округом № 4 Городнянської міської ради Чернігівської області, установлено, що [PERSON] з 2004 року користується земельною ділянкою площею 0,65 га, в тому числі 0,20 га для обслуговування будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] , та площею 0,45 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а. с. 10). З довідки № 16 від 17.01.2025, виданої Конотопським старостинським округом № 4 Городнянської міської ради Чернігівської області, убачається, що [PERSON] зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з 2004 року і по теперішній час. За період проживання зроблено капітальний ремонт будинку, проведено газифікацію будинку, щорічно проводяться поточні ремонтні роботи (а. с. 12). Дослідженням копій рахунків за електроенергію, природній газ, податку на землю та квитанцій про їх оплату абонента за адресою: [ADDRESS] встановлено, що споживачем та платником за вищевказані комунальні послуги є [PERSON] (а. с. 40-44, 45 зв.-51). З виготовленого ТОВ «Бюро оцінки та технічної інвентаризації ПРА ВЕКС» технічного паспорта та технічного опису будівель та споруд встановлено, що житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] , побудований у 1960 році, з господарськими будівлями та спорудами позначений на плані: А-1 житловий будинок загальною площею 70,5 кв. м., в тому числі 39,3\~кв.\~м. житлової площі, а-1 прибудова, а-2 ґанок з навісом, Б-1 хлів, В-1 гараж, Г-1 хлів, Д-1льох, Е-1 хлів, №1 хвіртка, №2 огорожа. (а. с. 37-39) Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що вони є сусідами позивачки та підтвердили, що позивачка вже тривалий час проживає за адресою: [ADDRESS] , веде господарство, підтримує благоустрій та обробляє земельну ділянку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Доводи позивачки про те, що вона більше двадцяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном, робить необхідні дії для збереження такого в належному стані, сплачує комунальні послуги, господарює на земельній ділянці, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачкою спірним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 викладено висновок, що сам по собі факт користування позивачем спірним домоволодінням не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивачка не є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, оскільки вона увесь час знала про те, що власниками житлового будинку були [PERSON] та [PERSON] , а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, позивачка не надала суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за нею права власності на вищевказаний житловий будинок саме за набувальною давністю, а обставини, на які посилається позивачка у позовній заяві, суперечать обраному нею способу захисту права. Слід зазначити, що незважаючи на повне визнання обома відповідачами заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що таке визнання суперечить закону і вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК та відмовляє у прийнятті визнання відповідачами позову. Оскільки судом відмолено у задоволенні позові, а тому відсутні й підстави для стягнення на користь позивачки в порядку ст. 141 ЦПК України сплачених судових витрат. Враховуючи наведене вище,

Outcome: dismissed