Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

29.05.2025 заявниця [PERSON] звернулася до суду із зазначеною вище заявою, в якій просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті її дядини (дружини рідного дядька) громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України у місті Донецьк Донецької області, Україна, у віці 59 років. В обґрунтування заяви зазначає, що [INFO] на тимчасово окупованій території в м. Донецьк померла громадянка України [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Стечанка Чорнобильського району Київської області. До дня смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . За ступенем споріднення померла [PERSON] є дядиною заявниці, тобто дружиною рідного дядька заявниці [PERSON] , 1960 року народження. У 2014 році [PERSON] , її чоловік [PERSON] та син [PERSON] переїхали проживати з м. Донецька в с. Пасківщина до заявниці та були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, проте у 2019 році життєві обставини змусили їх повернутися в м. Донецьк. Після початку повномасштабного вторгнення [PERSON] , її чоловік [PERSON] та син [PERSON] не змогли виїхати на підконтрольну Україні територію. В наявності у заявниці є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 02.03.2024, свідоцтво про захоронення від 04.03.2024, довідка про причину смерті № 1807 від 02.03.2024. Враховуючи, що у заявниці відсутнє свідоцтво про смерть [PERSON] , видане державним органом України, заявниця не має можливості зареєструвати її смерть у відповідних органах державної реєстрації та отримати свідоцтво про смерть українського зразка. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявниці для проведення державної реєстрації її смерті компетентним органом виконавчої влади України, отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка та вирішення в подальшому питання щодо зняття з обліку [PERSON] , як внутрішньо-переміщеної особи. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 29 травня 2025 року відкрито провадження у справі та справу призначено до негайного розгляду. У судове засідання заявниця [PERSON] та її представник не з`явились. Представником заявниці [PERSON] через канцелярію суду було подано заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність заявниці, заяву про встановлення юридичного факту підтримує та просить задовольнити. У судове засідання заінтересована особа - Броварський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіо\-нального управління Міністерства юстиції (м. Київ), не з`явилася, про дату час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином через систему «Електронний суд», представник заінтересованої особи заперечень проти заяви до суду не направив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось З досліджених письмових доказів судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] в с. Стечанка Чорнобильського району Київської області, є громадянкою України (копія паспорта - а.с. 8-10). [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , та мала статус внутрішньо переміщеної особи з адресою проживання [ADDRESS] (копія довідки від 24.10.2014 № 3220000044 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи - а.с. 15, копія довідки - а.с. 16). З копії фотосвітлини з місця поховання, доданої до заяви, вбачається наявність могили [PERSON] (російською мовою - [PERSON] ), [INFO] - 01.03.2024 (а.с. 17). До заяви заявницею також додано копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.03.2024, свідоцтва про захоронення від 04.03.2024, довідки про причину смерті № 1807 від 02.03.2024, видані органами окупаційної влади (а.с. 12-14). Встановлення факту смерті [PERSON] має значення для заявниці, в тому числі для вирішення питання зняття з обліку померлої [PERSON] , як внутрішньо переміщеної особи за адресою проживання заявниці. У заявниці [PERSON] відсутні документи на підтвердження факту смерті її дядини [PERSON] , що підтверджують факт смерті відповідно до вимог, визначених Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5. Смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації іншими особами своїх прав. В силу ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Статтею 17 ч. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Згідно з роз`ясненнями у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що заява підлягає до задоволення повністю, так як в судовому засіданні доведено, що [PERSON] померла [INFO] на тимчасово окупованій території України у місті Донецьку Донецької області, тому за встановлених обставин неможливо провести реєстрацію факту її смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved