Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду міста Києва у порядку цивільного судочинства з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані, серед іншого тим, що між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] 09.09.2023 було укладено трудовий договір, який було припинено 29.04.2024 відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Відповідно до наказу від 29.04.2024 №б/н про припинення трудового договору, який був вручений позивачу у день звільнення, роботодавець зобов`язався виплатити йому грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 15 календарних днів. Однак, роботодавець здійснив виплату лише заробітної плати за відпрацьовані 270 годин у квітні 2024 року у сумі 14 310, 00 грн. Також позивач зазначає, що у день звільнення і в подальшому йому не було видане письмове повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми. Намагаючись вирішити спір у позасудовому порядку, [PERSON] направляв на адресу відповідача скаргу з вимогою виплатити належні йому кошти, однак скарга була залишена без відповіді. Ураховуючи наведене, просив суд зобов`язати відповідача видати письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні; виплатити заборгованість, яка за розрахунком позивача становить 85222,03 грн, з яких: невиплачена при звільненні компенсація за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 6360,00 грн, 3% річних у розмірі 156,51 грн, інфляційні нарахування у розмірі 689,52 грн., середній заробіток за весь час затримки видачі письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні у сумі 78016,00 грн. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 03.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 10.04.2025 на адресу суду надійшов відзив від представника Фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, серед іншого, зазначаючи, що відповідно до Наказу про прийняття на роботу від 08.09.2023 позивача було прийнято на роботу на посаду адміністратора залу, з умовами роботи - неповним робочим часом, та встановлено оклад 6970,00 грн. З 01.01.2024 оклад позивача складав 7180,00 грн, а з 01.04.2024 - 8085,00грн, про що був обізнаний позивач. На підставі заяви позивача звільнено з посади адміністратору залу 29.04.2024, що підтверджується Наказом №б/н про припинення трудового договору від 24.04.2024. У день звільнення позивача відповідачем здійснено виплату всіх сум, що належали позивачу, а саме: заробітну плату за квітень 2024 року, компенсацію за невикористану відпустку за 2023 рік (у кількості 7 календарних днів), компенсацію за невикористану відпустку за 2024 рік (у кількості 8 календарних днів), про що було письмово повідомлено [PERSON] та надано повідомлення про нарахування суми, належної працівникові при звільненні, який позивач отримав та не підписав. Відповідно до повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні у квітні 2024 року [PERSON] було: нараховано заробітної плати у розмірі 3773,00 грн, компенсації відпустки у розмірі 927,84 грн, компенсації відпустки у розмірі 795,48 грн; утримано військового збору - 82,44 грн, ПДФО - 989,34 грн, виплачено за першу половину квітня 1735,58 грн, проведено остаточний розрахунок та виплачено 29.04.2024 грошові кошти у розмірі 2688,96 грн. З урахуванням середньої заробітної плати [PERSON] , компенсація за невикористану відпустку у кількості 7 днів за 2023 рік становить 795,48 грн, за невикористану відпустку у кількості 8 днів за 2024 рік складає 927,84 грн. Розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Таким чином, загальна сума компенсації за невикористані 15 днів відпустки становить 1723,32 грн, яка була виплачена позивачеві у день звільнення 29.04.2024, а не як наводить позивач у своєму розрахунку 6360,00 грн. Заборгованість відповідача перед позивачем, відсутня. Відтак, нарахування інфляційних збитків та трьох відсотків річних є протиправним у зв`язку з відсутністю заборгованістю. Крім того, обов`язок виплатити працівникові середній заробіток у зв`язку з невиплатою належних працівникові сум, у відповідача відсутній, оскільки усі суми належні [PERSON] були виплачені у повному обсязі у день його звільнення. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 08.09.2023 [PERSON] звернувся із заявою до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якій просив прийняти його на посаду адміністратора зала з 09.09.2023 з графіком роботи при неповному робочому тижні зі змінним графіком роботи, з оплатою пропорційно відпрацьованому часу. Наказом Фізичної особи-підприємця [PERSON] № б/н від 08.09.2023 «Про прийняття на роботу», позивача було прийнято на роботу з 09.09.2023. З посадовим окладом 6970,00 грн. Відповідно до зазначеного наказу, роботодавець поінформував позивача з умовами праці та відпочинку; умовами оплати праці, графіком роботи, правами та обов`язками, наказом та Правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, з якими позивач був ознайомлений 08.09.2023, про що свідчить його особистий підпис. 09.09.2023 між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до умов якого з 09.09.2023 позивач зобов`язаний виконувати роботу адміністратора залу. Відповідач зобов`язався оплачувати працю працівника згідно режиму підсумованого обліку робочого часу з урахуванням 40 годинного робочого тижня з підсумковим періодом обліку відпрацьованого часу - 1 календарний рік. Посадовий оклад згідно штатного розкладу. Час виконання робіт встановлюється відповідно графіку роботи згідно режиму підсумованого обліку робочого часу з урахуванням 40 годинного робочого тижня з підсумковим періодом обліку відпрацьованого часу -1 календарний рік. Вихідні дні надаються 2 дні на тиждень за графіком. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання встановлюються згідно норм Кодексу законів про працю. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки не може бути менше як 24 календарні дні. Трудовий договір набирає чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у договорі, але не пізніше дня фактичного допущення працівника до роботи. Наказом ФОП [PERSON] про зміну окладу від 01.01.2024, [PERSON] змінено та встановлено посадовий оклад у розмірі 7180,00 грн. Наказом ФОП [PERSON] про зміну окладу від 01.04.2024, [PERSON] змінено оклад та встановлено посадовий оклад у розмірі 8085,00 грн., про що був ознайомлений позивач, що підтверджується його підписами у особовій картці працівника. 22.04.2024 позивач подав заяву відповідачу про звільнення його з посади адміністратор залу за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України, останнім робочим днем просив вважати 29.04.2024. З тексту копії наказу ФОП [PERSON] про припинення трудового договору (контракту) № б/н від 24.04.2024 вбачається, що 29.04.2024 [PERSON] звільнено з посади адміністратора залу за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Визначено компенсацію щорічної основної відпустки - 15 календарних днів (7 календарних днів набутих до 31.12.2023, 8 календарних днів набутих після 01.01.2024). [PERSON] ознайомився з наказом та отримав його копію 29.04.2024, про що свідчить його особистий підпис. Відповідно до відомостей нарахування заробітної плати, складених ФОП [PERSON] , позивачу [PERSON] нараховано за жовтень 2023 року - 3485,00 грн, за листопад 2023 року - 3485,00 грн, за грудень 2023 року - 3485,00 грн, за січень 2024 року - 3590,00 грн, за лютий 2024 року - 3590,00 грн, за березень 2024 року - 3590,00 року, за квітень 2024 року - 5496,32 грн. Виплата нарахованих сум підтверджується Відомостями про нарахування коштів АТ «УКРСИББАНК» та Зведеними відомостями на перерахування заробітної плати АТ «ОТП БАНК». Докази, з яких би убачалося, що за період роботи позивачу виплачувалась заробітна плата у більшому розмірі, матеріали справи не містять. Відповідно до розрахунку відповідача компенсації за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки, позивачу розраховано відпускні на загальну суму 1723,32 грн., які 29.04.2024 відповідно до Зведеної відомості на перерахування заробітної плати АТ «ОТП БАНК» були перераховані позивачу. Позивач зазначає, що під час звільнення з ним не в повному обсязі було проведено повний розрахунок та не виплачено компенсацію за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки у розмірі 6360,00 грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі ст. 21, 43, 46 Конституції України, ст. 94, 115 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Тобто, статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Відповідно до вимог передбачених ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншими уповноваженими на представництво трудовим договором органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Відповідно до ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Середній заробіток працівника для оплати компенсації за невикористані відпустки визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Перевіривши наданий представником відповідача розрахунок компенсації позивачу за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки, судом встановлено, що розрахунок відповідачем проведено з дотриманням норм чинного трудового законодавства, відтак, суд погоджується із розрахованим відповідачем розміром компенсації позивачу за невикористану відпустку на суму 1723,32 грн. Ураховуючи вищевикладене, при звільненні позивачу відповідачем виплачено в день звільнення всі суми, які належало, зокрема, компенсацію за невикористану відпустку, що підтверджується наданими відповідачем доказами. Позивач не заперечив отримання вказаних грошових коштів, проте не погодився із їх розміром, оскільки зі слів позивача, заробітна плата виплачувалась йому у більшому розмірі, при цьому не надав доказів на підтвердження своїх доводів в цій частині. Відповідно до положень ст.ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум (постанова Верховного Суду від 01.09.2021року у справі №757/47711/19-ц). Зважаючи на те, що при звільненні позивача відповідачем виконано свій обов`язок із проведення з ним розрахунку, останнім не доведено наявності у ФОП [PERSON] перед позивачем заборгованості із компенсації за невикористані відпустки, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову у цій частині, відсутні. Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь інфляційних втрат та 3% річних, слід зазначити наступне. Так, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, грошовим зобов`язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим необхідно вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, статтями 549 - 552, 611, 625 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм права вказує на те, що стягнення інфляційних збитків входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі № 296/1390/18 (провадження № 61-31178св18). Разом з тим, суд звертає увагу, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права». Вказані висновки також викладені у постанові Верховного суду від 15.04.2020 у справі №127/3821/18 (провадження № 61-10447ск19), від 06.05.2020 у справі №349/643/17 (провадження № 61-11377св18 у справі). З огляду на викладене, беручи до уваги, що позивачу відповідачем виплачено в день звільнення всі суми, які належало, зокрема, компенсацію за невикористану відпустку та оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором стосовно позивача у цивільно-правових відносинах, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Позовні вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними від позовних вимог про компенсацію невикористаної відпустки, а тому ці позовні вимоги задоволенню також не підлягають. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника усі належні йому суми мають бути виплачені в день звільнення, а про такі виплати працівник повинен бути письмово повідомлений. Як було встановлено, у день звільнення позивачу були виплачені усі належні йому суми, зокрема, компенсацію за невикористану відпустку. Відповідне повідомлення про нараховані та виплачені суми, належні працівникові при звільненні, було надано відповідачем та міститься в матеріалах справи. Виходячи зі змісту статті 117 КЗпП України, правова підстава для покладення на роботодавця обов`язку щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку виникає лише у разі несвоєчасної виплати належних сум, а не у разі ненадання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми. Відтак, саме по собі ненадання відповідного повідомлення, при тому, що у день звільнення позивача йому було здійснено виплату всіх сум, що належало, зокрема, компенсацію за невикористану відпустку, не є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. За вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. З огляду на вищевикладене, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed