Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, вимоги якого обґрунтовує тими обставинами, що 17.02.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстр. №?210). За домовленістю сторін квартира продавалась разом з гаражем, загальна вартість становила 5600 доларів США (квартира 5?000?США і гараж 600?США). 31.12.2009\~року [PERSON] \~продала своїй\~дочці [PERSON] вказану квартиру [ADDRESS] (реєстр. №?6982). Сторони також домовились, що у вартість квартири входить вартість гаража, збудованого на прибудинковій території по [ADDRESS] , і після укладення договору купівлі-продажу до останньої переходить право власності на гараж. Позивачка фактично користувалася гаражем: зберігала автомобіль, власні речі, здійснювала ремонт, згодом розширила площу; подала заяву до міськради з проханням легалізувати гараж і оформити земельну ділянку під ним. На початку літа 2010 року внаслідок сильного вітру на будівлю гаража впало дерево, яке росло за гаражем, через, що останній було пошкоджено і [PERSON] , за власні кошти, була вимушена перебудовувати стіни і дах гаража; внаслідок перебудови вона збільшила його площу з 0,0020 га до 0,0030 га. Позивач [PERSON] , для узаконення самочинно збудованого гаража, подала заяву до міської ради про надання дозволу на замовлення проекту землеустрою щодо складання документів із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва індивідуального гаража орієнтованою площею 0,0030 га по [ADDRESS] , однак рішенням 36 сесії Гайсинської міської ради 6 скликання від 23.05.2014 року у наданні такого дозволу їй відмовлено через відсутність документів, що встановлюють право власності на гараж. Водночас,\~Гайсинська міська\~рада на\~заяву 15.10.2013\~року [PERSON] ,\~який документально\~не мав\~права на\~гараж чи\~квартиру з\~2004\~року,\~надала дозвіл\~на виготовлення\~технічної документації\~на земельну\~ділянку площею 22\~кв.м\~для обслуговування\~власного гаража\~по [ADDRESS] . У подальшому [PERSON] через проектну організацію замовив та виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яку за його заявою затверджено на 32 сесії Гайсинської міської ради 6 скликання від 07.02.2014 року; реєстратор відділу Держземагентства у Гайсинському районі Вінницької області на підставі технічної документації здійснив державну реєстрацію земельної ділянки та присвоїв їй кадастровий номер; реєстратор Реєстраційної служби Гайсинського районного управління юстиції Вінницької області йому видала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0022 га, призначену для будівництва індивідуального гаража, кадастровий номер 0520810100:12:001:0209. На початку листопада 2014 року [PERSON] звернулася до міської ради із заявою, у якій просила з`ясувати всі обставини спору та по можливості спір врегулювати у позасудовому порядку; 07.11.2014 року представники міської ради у складі: Юрчака В.П., Кучеренка О.С. та Заваденко О.Д., за участю сторін спору [PERSON] та [PERSON] , з`ясували обставини та надали акт у якому вказали, що [PERSON] у цьому будинку не проживає, на земельній ділянці збудовано гаражі, про які раніше міській раді не було відомо, запропонували заявнику звернутися до суду із захистом порушеного права. [INFO] помер [PERSON] , після його смерті спадщину прийняла його дочка [PERSON] 30 травня 2024 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження. Не погоджуючись з позовними вимогами [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати незаконними дії [PERSON] з приводу самочинного будівництва гаража за адресою [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належною їй, [PERSON] , вказаною земельною ділянкою, шляхом демонтажу самочинно збудованої споруди (гаража). У своєму відзиві на первісний позов [PERSON] зазначає, що ні її батько [PERSON] , ні вона нікому не продавали гараж по [ADDRESS] . [PERSON] безпідставно звернулася до суду з позовом до [PERSON] , оскільки квартиру, нібито, з гаражем їй продала [PERSON] . До того ж, Позивачем по первісному позову не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заявлених нею позовних вимог. Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом адвокат Семчук С.В. в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Вказав на безпідставність заявленого зустрічного позову, вважав за необхідне відмовити в його задоволенні. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Марковський О.В. заперечили щодо задоволення позовних вимог за первісним позовом, вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі, посилаючись на зазначені у ньому обставини. Представник відповідача за первісним позовом Гайсинської міської ради Кучеренко Олександр Степанович позовні вимоги первісного позову визнав, посилаючись на те, що гараж по [ADDRESS] побудований [PERSON] . Про існування гаража [PERSON] їм невідомо, оскільки документів про введення такого в експлуатацію не було. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з вимогами частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що 17.02.2004 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно договору купівлі-продажу від 31 грудня 2009 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 10-11). Як стверджує позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] при купівлі квартири була домовленість, що в сплачену суму також входить купівля гаража, однак документально це підтверджено не було. Листом виконавчого комітету Гайсинської міської ради №03.06-1086 від 22.07.2014 року повідомлено [PERSON] , що вирішення питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації індивідуального гаража по [ADDRESS] , неможливе (а.с. 12). Актом від 07.11.2014 року встановлено, що на ділянці по [ADDRESS] років СРСР побудовано гараж. Зі слів [PERSON] , яка на даний час проживає в квартирі по [ADDRESS] , при купівлі якої в [PERSON] була домовленість про передачу їй (як новому власнику квартири) гаража, що дукоментально не підтверджено. З моменту придбання вона користувалась згаданим гаражем, до часу його пошкодження стихійно поваленим деревом, після чого повністю перебудувала гараж. На земельну ділянку, на якій знаходиться гараж, видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно по [ADDRESS] , площею 0,0022 га, кадастровий №0520810:12:001:0209 на ім`я [PERSON] , який не вказав про згадані вище факти, та те, що з часу продажу квартири даним гаражем не користувався. На дату прийняття рішення (30 сесії 6 скликання від 01 листопада 2013 року), [PERSON] , подаючи в міську раду заяву про передачу земельної ділянки у власність, не повідомив, що на цій земельній ділянці вже існує новозбудований гараж. З його слів, з продажем квартири гараж не продавався, а був наданий покупцю квартири в безоплатну оренду. Сторонами спільного рішення по залагодженню спірної ситуації, що виникла з приводу користування земельною ділянкою під гаражем, крім вирішення в судовому порядку, не досягнуто (а.с. 19). Відповідно до дозволу (разрешения) виконавчого комітету Гайсинської районної ради народних депутатів №1463-в від 29 березня 1984 року [PERSON] надано дозвіл на оформлення самовільного будівництва гаража і господарських прибудов ( том 2 а.с. 40). Згідно витягу з рішення 30 сесії 6 скликання Гайсинської міської ради від 01.11.2013 року [PERSON] надано дозвіл на замовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва індивідуального гаража по [ADDRESS] площею 0,0022 га (том 2 а.с. 42). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.01.2014 року земельній ділянці по [ADDRESS] присвоєно кадастровий номер 0520810100:12:001:0209 (том 2 а.с. 36). Згідно Витягу з рішення 32 сесії 6 скликання від 07.02.2014 року [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 0520810100:12:001:0209, площею 0,0022 га, розташовану по [ADDRESS] (том 2 а.с. 41). Відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 27.02.2014 року земельна ділянка кадастровий номер 0520810100:12:001:0209, площею 0,0022 га, розташовану по [ADDRESS] належить [PERSON] (том 2 а.с. 34). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] у віці 75 років (том 2 а.с. 26). Відповідно до копії спадкової справи №123/2021р. до майна померлого [INFO] [PERSON] спадкоємцем за законом є його донька [PERSON] (том 1 а.с.102-190). Постановою № 1034/02-31 від 21.07.2023 року, яка знаходиться в спадковій справі, [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,0022 га, кадастровий номер 0520810100:12:001:0209, розташованої по [ADDRESS] , оскільки на вказану земельну ділянку постановою державного виконавця ВДВС Гайсинського РУЮ №48241995 накладено 24.07.2015 року арешт (том 1 а.с. 173). Будучи приведеними до присяги та попередженими про кримінальну відповідальність безпосередньо допитані судом в порядку ст. 230 ЦПК України свідки [PERSON] та [PERSON] . Також в якості свідків допитані [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] показав, що являється зятем [PERSON] . З 2009 року він із сім`єю користувались гаражем по [ADDRESS] , який у 2010 році був зруйнований впавшим деревом. Гараж і до того був у аварійному стані, тому він особисто побудував новий гараж. Свідок [PERSON] показав, що на прохання [PERSON] допомагав останньому будувати гараж по [ADDRESS] . Попередню будівлю гаража було зруйновано деревом, яке приблизно у 2010 році впало на нього. Він разом з [PERSON] розібрали зруйновану будівлю гаража і побудували новий, дещо більший у розмірах, ніж був попередній. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що приблизно у 2010 році вона стала власником квартири [ADDRESS] . На прибудинковій території був гараж, який за усною домовленістю із продавцем також перейшов у її власність. У 2010 році на гараж впало дерево, яке зруйнувало будівлю гаража і вона прийняла рішення про будівництво нового. Через деякий час постало питання, що земельна ділянка під будівництво гаража не узаконена. Її зять [PERSON] звертався у органи місцевого самоврядування для оформлення правовстановлюючих документів на гараж, однак до цього часу питання залишилось невирішеним. Жодних документів, що підтверджували б її право власності на гараж, у неї не було. Новий гараж будувався без дозволу за її власні кошти. Стихійне руйнування попередньої будівлі гаража деревом нічим не зафіксовано, оскільки у відповідні служби вони не звертались. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що у 2005 році вона продала квартиру [ADDRESS] . Гараж із квартирою не продавався. Він був побудований її батьком [PERSON] , який категорично заперечував проти продажу гаража, оскільки був необхідний йому для власного використання. Гараж був міцним, з червоної цегли, з оглядовою ямою, погрібом. На прохання нових власників квартири їм було надано усний дозвіл тимчасово користуватись даним гаражем, однак про його продаж чи передачу у власність [PERSON] мова не йшла ніколи. Про те, що гараж був зруйнований деревом їх ніхто до відома не ставив. У 2012 році її батько [PERSON] на законних підставах виготовив технічну документацію на гараж та узаконив його. Заслухавши пояснення сторін та допитавши свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд дійшов висновку, що вимоги первісного та зустрічного позову не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Згідно з пунктом 1 розділу Х Перехідних положень ЗК України (у редакції згідно Закону № 509-VI від 16.09.2008) рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Згідно із Законом № 497-VIII від 02.06.2015, який набрав чинності 27.06.2015, пункт 1 розділу Х Перехідних положень ЗК України викладено у такій редакції: «рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)». Згідно з частиною першою\~статті 116 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Статтею 126 ЗК України\~передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. З наданих договорів купівлі-продажу (а.с. 911) вбачається, що об`єктом угод була виключно квартира [ADDRESS] . Жодного окремого договору на гараж чи правовстановлюючих документів щодо нього позивач не надала. Сам факт домовленості, що у вартість квартири входить і гараж, не створює законного права власності. Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку належним чином зареєстроване, підтверджується свідоцтвом та витягом з Державного реєстру речових прав, а також кадастровим номером. Рішенням міської ради від 07.02.2014 року було затверджено технічну документацію та надано дозвіл на оформлення прав на земельну ділянку. Рішення прийнято в межах повноважень, визначених ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Підстав для визнання незаконними дій міської ради або державного реєстратора не встановлено. Реєстрація здійснена на підставі чинної документації із землеустрою, яка не оскаржена в установленому законом порядку. Доводи [PERSON] про набуття права власності на гараж за усною домовленістю або внаслідок тривалого користування, не можуть бути підставою для визнання її власником нерухомого майна чи відповідної земельної ділянки. Згідно з ч. 1 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене (в тому числі самочинно збудоване) нерухоме майно виникає лише після його прийняття в експлуатацію (якщо це передбачено законом) і державної реєстрації. Підставою для оформлення прав на землю під гаражем може бути лише наявність законно збудованого та оформленого у власність об`єкта нерухомого майна, чого у позивача не було. Таким чином, позивачка не має зареєстрованого права власності на гараж, а отже, не має речово-правових підстав вимагати визнання незаконними рішень органів державної влади щодо земельної ділянки, зареєстрованої за іншою особою. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.12.2018 року у справі № 925/974/17, "судовий захист речових прав здійснюється лише особою, яка набула таке право у встановленому законом порядку, а не заявляє про фактичне користування чи наявність усної домовленості". Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 122 Цивільного процесуального кодексу України, позивач має довести обставини, на які посилається. Позивач не довела наявність права власності на спірну ділянку, а також правових підстав для скасування рішень державних органів. У зв`язку з цим, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, слід зазначити наступне. За загальними приписами ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.2 ст.152 ЗК України, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; за змістом п.п. б, г ч.3 цієї статті, встановлено, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] , як спадкоємиця [PERSON] , просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на свідоцтво про право власності, видане на ім`я [PERSON] . Судом встановлено, що на зазначену ділянку кадастровий номер 0520810100:12:001:0209, накладено арешт постановою державного виконавця від 24.07.2015 року (а.с. 173), а нотаріусом постановою №1034/02-31 від 21.07.2023 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з оформлення спадщини на цю ділянку. Таким чином, на час розгляду справи [PERSON] не є власником або іншим належним користувачем спірної земельної ділянки, а її права на цю ділянку не підтверджені відповідними правовстановлюючими документами. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, оскільки відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом не довела наявність у неї права власності чи іншого речового права на спірну земельну ділянку, вона на даний час не наділена правом звернення з вимогою, передбаченою ст. 391 ЦК України. Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 у справі № 522/19119/16-ц, особа, яка не набула право власності у порядку спадкування, не може претендувати на захист речових прав на спадкове майно. Таким чином, на момент розгляду справи [PERSON] не є власником земельної ділянки, не має підтвердженого речового права та, відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, не має права звертатися з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Зустрічний позов ґрунтується на припущеннях щодо спадкового права, що наразі не реалізоване в установленому порядку. А тому, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.13 ЦПК України, положень частини другої ст.264 ЦПК України, згідно якої при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, вважає, що у зустрічному позові [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, слід відмовити. Згідно з ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог по первісному та по зустрічному позовам, понесені сторонами витрати по оплаті судового збору не компенсуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed