Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів, визнання недійсним умов договору та розірвання договору про співпрацю. В обґрунтування позову посилалася на те, що 21.08.2023 року [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали договір про співпрацю, який був укладений з метою дотримання балансу економічних інтересів сторін в процесі співпраці, забезпечення стабільності відносин між сторонами, уникнення можливих суперечок, конфліктних ситуацій, а також розбіжностей між сторонами. Згідно договору ФОП [PERSON] зобов`язалась: Вчиняти дії, спрямовані на збільшення (розширення) рівня впізнаваності [PERSON] як майстра/технолога, а також підвищення рівня її професійної майстерності у сфері діяльності останньої (п. 1.5. Договору); Продавати [PERSON] продукцію «[INFO]» на індивідуальних умовах з урахуванням ексклюзивних знижок, а також співпрацювати при закупівлі продукції. Протягом строку дії договору [PERSON] має право на отримання безкоштовних примірників нової продукції «[INFO]», яка надходить у продаж (п. 1.6. Договору). Інших зобов`язань відповідачки договір не містить. При цьому за договором [PERSON] взяла на себе зобов`язання: Гарантувати використання у своїй діяльності продуктів для роботи з бровами виключно марки (бренду) ФОП [PERSON] . Виключенням є позиції інших брендів, якщо аналогічних продуктів немає у бренді ФОП [PERSON] (п. 1.7. Договору); Вчиняти дії, спрямовані на збільшення (розширення) рівня впізнаваності бренду (марки) ФОП [PERSON] , в тому числі з використанням своїх сторінок у соціальних мережах (п. 1.8. Договору); Гарантувати, що протягом співпраці не вчинятиме дій, спрямованих на просування, рекламування та популяризацію інших брендів (марок), що прямо та/або опосередковано являються конкурентами ФОП [PERSON] у сфері її господарської діяльності згідно з КВЕД (п. 1.9. Договору); Не розголошувати, тобто не передавати, продавати, обмінювати, публікувати або надавати доступ іншим чином тощо відомості, що становлять конфіденційну інформацію та комерційну таємницю ФОП [PERSON] будь-яким способом, що робить можливим заволодіння такою інформацією третіми особами (п. 2.9. Договору); Не використовувати відомості, що становлять конфіденційну інформацію та комерційну таємницю ФОП [PERSON] для власної вигоди або на користь третіх осіб, з метою одержання прибутку чи зниження конкурентоздатності ФОП [PERSON] , підриву довіри клієнтів, контрагентів та партнерів до ФОП [PERSON] , втрати ділової репутації ФОП [PERSON] (п. 2.9. Договору); Протягом строку дії даного договору поширювати про ФОП [PERSON] виключно позитивну бізнес інформацію, що не є конфіденційною інформацією та комерційною таємницею, з метою популяризації послуг та продукції ФОП [PERSON] , формування позитивного враження про бренд ФОП [PERSON] , підвищення та укріплення ділової репутації та ринкової позиції ФОП [PERSON] (п. 2.9. Договору); Протягом одного року з моменту припинення (розірвання) даного договору не консультувати третіх осіб, в тому числі суб`єктів господарювання, що конкурують або можуть конкурувати з ФОП [PERSON] , з питань комерційної діяльності в сфері діяльності ФОП [PERSON] , не здійснювати інші конкурентні дії відносно напрямків господарської діяльності ФОП [PERSON] (п. 2.10 Договору); Зберігати конфіденційну інформацію та комерційну таємницю ФОП [PERSON] , що стала їй відомою під час та/або у зв`язку з співпрацею додатково протягом одного року з моменту припинення (розірвання) даного договору (п. 2.11. Договору). Окрім цього, [PERSON] взяла на себе відповідальність за збереження конфіденційної інформації та комерційної таємниці ФОП [PERSON] , що стала їй відомою під час співпраці; зобов`язання дбати про формування та підтримання позитивного іміджу ФОП [PERSON] , зміцнення та збереження ділової репутації ФОП [PERSON] , популяризації та просування на ринку послуг ФОП [PERSON] (п. 2.1. Договору). Також договором визначено відповідальність [PERSON] за невиконання взятих на себе зобов`язань, зокрема за кожен випадок порушення [PERSON] зобов`язань, передбачених пп. 2.10.-2.11 цього договору, [PERSON] сплачує на користь ФОП [PERSON] штраф у розмірі 200 000,00 грн. (п. 3.3. Договору). При цьому зазначила, що договір не містить положень про відповідальність відповідачки за невиконання нею зобов`язань. Вказувала, що у вересні 2024 року сторонами було прийняте спільне рішення про розірвання Договору. 19.09.2024 року ФОП [PERSON] направила позивачці проект додаткової угоди до договору про співпрацю від 21.08.2023 року, в якому п.3 додаткової угоди викладений в наступній редакції: «Протягом одного року з моменту припинення (розірвання) даного договору [PERSON] зобов`язана не здійснювати конкурентні дії відносно напрямків господарської діяльності ФОП [PERSON] . Такі антиконкурентні заходи включають зобов`язання щодо нездійснення [PERSON] , зокрема: - консультацій третіх осіб, в тому числі суб`єктів господарювання, що конкурують або можуть конкурувати зі Стороною 1, з питань комерційної діяльності в сфері діяльності ФОП [PERSON] ; - представництва торгівельних марок, які напряму або опосередковано конкурують з продукцією «[INFO]», в тому числі співпраця з виробниками, дистриб`юторами, фірмами,представниками таких торгівельних марок у якості амбасадора та/або технолога відповідного бренду (марки). Зазначені вище антиконкурентні заходи не розповсюджуються на право [PERSON] надавати послуги у якості бровіста, а також викладати.». Листом від 15.10.2024 року [PERSON] повідомила відповідачку про незгоду із підписанням запропонованого проекту додаткової угоди до договору про співпрацю, оскільки його положення не відповідають умовам Договору про співпрацю та покладають на неї додаткові обов`язки. Одночасно [PERSON] підписала та надіслала ФОП [PERSON] додаткову угоду до договору в такій редакції, яка відображає існуючі між ними домовленості. Зобов`язалася дотримуватись тих умов, які передбачені Договором та цією додатковою угодою. 25.10.2024 року ФОП [PERSON] направила позивачці протокол розбіжностей, наполягаючи у листі на підписанні додаткової угоди саме у викладеній нею редакції. Необхідність внесення змін до додаткової угоди вона обґрунтувала підозрами щодо намірів [PERSON] вчиняти конкурентні дії стосовно відповідачки, хоча наведене не відповідає дійсним намірам позивачки. Вважає, що відповідачка намагається через додаткову угоду до Договору покласти на [PERSON] додаткові обов`язки, які є недопустимими для позивачки та порушують її права. Вказувала, що наразі склалася ситуація, за якої договір між сторонами не розірвано, тому позивачка змушена виконувати покладені на неї обов`язки. Водночас відповідачка припинила виконувати свої обов`язки ще у вересні 2024 року. Зазначила, що [PERSON] намагалася врегулювати спір у досудовому порядку. Вона запропонувала відповідачці взаємовигідні умови та очікувала конструктивного діалогу, проте її спроби не дали бажаного результату. Зокрема, у пропозиції про розірвання договору від 03.12.2024 року [PERSON] запропонувала внести зміни до пункту 2.10 Договору (п. 3 додаткової угоди), а саме: 1. Встановити компенсацію: визначити конкретний розмір компенсації за дотримання позивачкою обмежень, передбачених пунктом 2.10, з урахуванням обсягу втрат, які можуть виникнути у зв`язку з виконанням таких обмежень. 2. Чітко визначити географічну територію, на яку поширюються обмеження щодо не конкуренції. Це дозволить уникнути неоднозначного трактування умов договору та їх негативного впливу на професійну діяльність позивачки. 3. Переглянути строк дії обмежень (1 рік) у контексті загальної мети цих положень та можливих економічних наслідків для сторін. Позивачка запропонувала зменшити строк обмежень до 6 місяців, що було б співмірним із періодом співпраці сторін та обмеженнями права на працю, покладеними на позивачку договором. З вересня 2024 року ФОП [PERSON] припинила будь-яку діяльність, спрямовану на виконання зазначених зобов`язань, що проявлялося в наступному: 1. Позивачка не отримувала жодних пропозицій щодо участі в навчальних заходах, таких як тренінги, майстер-класи, вебінари, хоча такі заходи неодноразово проводилися для інших осіб. 2. Відповідачка припинила організовувати будь-які рекламні кампанії, спрямовані на популяризацію послуг [PERSON] , що передбачалося умовами договору. 3. Позивачці не надсилали примірників нової продукції, які вийшли на ринок, що було важливим елементом для її професійної діяльності. 4. Припинилися будь-які консультації чи сприяння з боку відповідачки у питаннях, пов`язаних із закупівлею продукції. Направлений відповідачкою проект додаткової угоди до Договору, містить положення, що покладають на позивачку додаткові обов`язки, зокрема обмеження професійної діяльності, що фактично є порушенням п.1.4 Договору. Вважає, що зазначені дії відповідачки порушують положення статті 526 Цивільного кодексу України, яка зобов`язує сторони договору належно виконувати взяті на себе зобов`язання, а також суперечать умовам самого Договору, що є підставою для його розірвання відповідно до статті 651 ЦК України. Зазначила, що укладений між сторонами договір про співпрацю від 21.08.2023 року є змішаним, оскільки містить елементи договорів про постачання продукції, надання послуг, а також співпраці в межах просування бренду (колаборації). Підписуючи договір про співпрацю, [PERSON] діяла як споживач, а не як особа, що здійснює підприємницьку або професійну діяльність, тому вважає, що на цей договір поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності. Також закон встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 2.10 Договору визначено, що протягом одного року з моменту припинення (розірвання) даного договору позивачка зобов`язана не консультувати третіх осіб, у тому числі суб`єктів господарювання, що конкурують або можуть конкурувати з відповідачкою, з питань комерційної діяльності в сфері її діяльності, не здійснювати інші конкурентні дії щодо напрямків господарської діяльності відповідачки. Пунктом 3.3 Договору встановлено, що за кожен випадок порушення позивачкою зобов`язань, передбачених пп. 2.10-2.11 цього договору, вона сплачує на користь відповідачки штраф у розмірі 200 000,00 грн. На її думку, такі умови є несправедливими, обмежують права [PERSON] як споживачки, а також порушують баланс прав і обов`язків сторін, створюючи непропорційні зобов`язання для позивачки. Крім того, вважає, що зазначені умови порушують право позивачки на працю, гарантоване статтею 43 Конституції України, оскільки змушують її відмовитися від прав, передбачених законодавством та з огляду на тривалий строк обмежень, які перешкоджають позивачці розвиватися у своїй професійній діяльності, договір про співпрацю, що містить умови про неконкуренцію, повинен передбачати співмірну компенсацію за втрати, яких позивачка зазнає внаслідок виконання цих умов. Втім, [PERSON] відмовляється погоджувати внесення відповідних змін до договору. Оскільки пунктом 4.2 Договору встановлено, що одностороння відмова від договору не допускається, відтак розірвання договору в судовому порядку є єдиним належним способом захисту прав позивачки у цій ситуації, враховуючи неможливість подальшого виконання умов договору через істотні порушення з боку відповідачки. На підставі викладеного з посиланням на норми матеріального та процесуального права просила суд визнати недійсним пункт 2.10 договору про співпрацю, укладеного 21 серпня 2023 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Визнати недійсним пункт 3.3 договору про співпрацю, укладеного 21 серпня 2023 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , у частині зобов`язання [PERSON] сплатити на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] штраф у розмірі 200 000,00 грн. за кожен випадок порушення [PERSON] зобов`язання, передбаченого пунктом 2.10 цього договору. Розірвати договір про співпрацю, укладений 21 серпня 2023 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] та стягнути судові витрати. Представником відповідачки подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач повністю заперечує проти позову та вважає позовні вимоги нормативно необґрунтованими та доказово непідтвердженими. Посилання позивача на ЗУ «Про захист прав споживачів» вважає безпідставними, оскільки пунктом 1.1. договору передбачено, що він укладений з метою дотримання балансу економічних інтересів Сторін в процесі співпраці, забезпечення стабільності відносин між Сторонами, уникнення можливих суперечок, конфліктних ситуацій, а також розбіжностей між Сторонами. Зі змісту пунктів 1.5.-1.7. договору випливає, що в процесі співпраці Сторона 1 (відповідач) зобов`язується вчиняти дії, спрямовані на збільшення (розширення) рівня впізнаваності Сторони 2 (позивача) як майстра/технолога, а також підвищення рівня її професійної майстерності у сфері діяльності останньої. В процесі співпраці Сторона 1 (відповідач) зобов`язується продавати Стороні 2 (позивачу) продукцію [INFO] на індивідуальних умовах з урахуванням ексклюзивних знижок, а також співпрацювати при закупівлі продукції. В процесі співпраці Сторона 2 (позивач) гарантує використання у своїй діяльності продуктів для роботи з бровами виключно марки (бренду) Сторони 1 (відповідача). Сторони підтверджують, що договір укладено ними при повному розумінні його змісту та термінології, за власним волевиявленням, без примусу та тиску, не під дією складних життєвих обставин чи помилки. Сторони запевняють, що умови даного договору є прийнятними і визнаються ними у повному обсязі (п. 4.4. договору). Однак, договором не передбачено умови реалізації продукції [INFO] позивачу, як-то: ціна, кількість, терміни, якість товару тощо, а передбачено лише право позивача на купівлю такої продукції на індивідуальних умовах, що, відповідно, відбуватиметься на підставі окремого правочину купівлі-продажу. Тобто укладений між сторонами договір, по-перше, укладений з метою співпраці сторін в процесі здійснення ними своєї професійної діяльності; по-друге, не містить у собі елементів, характерних для споживчих договорів (купівлі-продажу, підряду, надання послуг тощо), наявність яких необхідна для віднесення правочину до такого, що підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». До того ж, позивач в рамках договору виступає як майстер/технолог, який зобов`язується використовувати куплену продукцію [INFO] у своїй професійній діяльності, а не як фізична особа, що має намір придбати продукцію для власного (особистого) вжитку, як обов`язкова характеризуюча ознака споживача у розумінні Закону. При цьому, посилання позивача на те, що укладаючи цей договір він діяв саме як споживач, а не як особа, що здійснює професійну діяльність, спростовується як змістом договору, зокрема, п. 1.5, так і позовною заявою, у якій неодноразово наголошується на статусі позивача як майстра/технолога, чиї права на професійну діяльність підлягають захисту в судовому порядку. Також вважає посилання позивачки на те, що оскаржувані пункти договору обмежують її конституційне право на працю, слід оцінювати критично, оскільки означені пункти не містять заборон щодо права позивачки працювати. Позивачка ототожнює поняття «праця» у розумінні Конституції України та Кодексу законів про працю з поняттями «конкурентні дії» та «збереження конфіденційної інформації», тоді як хибне розуміння стороною положень договору не є підставою недійсності такого правочину. Крім того, існування договору в цілому та оскаржуваних пунктів зокрема не завадили позивачці прийняти участь у чемпіонаті Beauty pro championship, який відбувся 18 січня 2025 року у Вільнюсі, бренд «Da Lashes», що активно висвітлювалось у соціальних мережах. Зазначила, що від серпня 2023 року, тобто з моменту укладання спірного договору, до січня 2025 року, тобто до моменту звернення до суду з позовом, оскаржувані пункти договору, як висловлюється позивачка, жодним чином не позбавляли її права на працю. Лише у січні 2025 року все змінилось, і існування таких положень договору почало впливати на право позивача на працю і створювати непропорційні зобов`язання для неї. Викладені обставини на її думку свідчать про взаємосуперечливість між доводами позивачки та її поведінкою. Оспорювані пункти договору мають виключно захисний характер і спрямовані на охорону комерційних та репутаційних інтересів відповідача. А також передбачено санкції за порушення таких заходів, що відповідає як положенням цивільного законодавства, так і звичаям ділового обороту. Посилання позивачки на порушення ФОП [PERSON] умов договору, що є підставою для розірвання договору вважає не доведеним з огляду на відсутність доказів позбавлення позивача у значній мірі того, на що він розраховував при укладенні договору про співпрацю та завдання позивачу шкоди, у тому числі неможливістю використати результати такого договору. Вказувала, що у серпні 2024 року сторони дійшли спільної згоди про припинення договірних зобов`язань, у зв`язку з чим відповідачем 21.08.2024 було підготовлено проект відповідної додаткової угоди про розірвання договору. За змістом вказаного проекту сторони дійшли згоди розірвати договір з урахуванням застережень, передбачених пп. 2.10 та 2.11 договору. Фактично у запропонованому проекті було дослівно викладено наведені пункти договору (п. 3 додаткової угоди). Однак, ознайомившись із текстом запропонованої угоди позивач висловив незгоду із наведеними у ньому формулюваннями щодо антиконкурентних обмежень зазначивши: «Не корректно указан пункт 3, а именно в части «не здійснювати інші конкурентні дії відносно напрямків господарської діяльності Сторони 1» Этот пункт запрещает мне сотрудничать/использовать продукцию конкурирующего бренда !», що підтверджується скріншотом з переписки сторін у застосунку Telegram. З огляду на відкрито висловлений позивачем намір співпрацювати з конкуруючими брендами після розірвання договору, що є прямим порушенням його умов, а також враховуючи, що договір передбачає суттєві штрафні санкції за вчинення конкурентних дій, з метою захисту свого бренду та ділової репутації, відповдіачем в той же день було підготовлено та направлено позивачу новий проект додаткової угоди, який містить чітке тлумачення важливих термінів, а саме: спірний пункт (3) викладено у наступній редакції: «3. Протягом одного року з моменту припинення (розірвання) Договору Сторона 2 зобов`язана не здійснювати конкурентні дії відносно напрямків господарської діяльності Сторони 1. Такі антиконкурентні заходи включають зобов`язання щодо нездійснення Стороною 2, зокрема: - консультацій третіх осіб, в тому числі суб`єктів господарювання, що конкурують або можуть конкурувати зі Стороною 1 з питань комерційної діяльності в сфері діяльності Сторони 1; - представництва торгівельних марок, які напряму або опосередковано конкурують з продукцією «[INFO]», в тому числі співпраця з виробниками, дистриб`юторами, фірмами, представниками таких торгівельних марок у якості амбасадора та/або технолога відповідного бренду (марки). Зазначені вище антиконкурентні заходи не розповсюджуються на право Сторони 2 надавати послуги у якості бровіста, а також викладати.» Варто звернути увагу, що запропоновані умови не обмежують позивача у здійсненні професійної діяльності як майстра, технолога чи викладача. Встановлені антиконкурентні заходи мають виключно захисний характер і спрямовані на охорону комерційних та репутаційних інтересів відповідача. Це зумовлено доступом позивача до значних обсягів конфіденційної та комерційної інформації відповідача, отриманої в межах їхньої співпраці. Представником позивачки подано відповідь на відзив, згідно якої вважає, що критерії визначені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме дисбаланс, шкода та недобросовісність - наявні та підтверджені. Так п. 2.10 Договору зобов`язує позивачку протягом одного року з моменту припинення (розірвання) даного договору не консультувати третіх осіб, в тому числі суб`єктів господарювання, що конкурують або можуть конкурувати зі ФОП [PERSON] , з питань комерційної діяльності в сфері діяльності ФОП [PERSON] , не здійснювати інші конкурентні дії відносно напрямків господарської діяльності ФОП [PERSON] . Пункт 3.3 встановлює штраф 200 000 грн за кожен випадок такого порушення. Водночас договір узагалі не містить жодної відповідальності для відповідачки за невиконання власних зобов`язань (збільшення впізнаваності, підвищення кваліфікації, постачання зразків нової продукції). Така одностороння санкційна схема є класичним прикладом істотного дисбалансу, прямо забороненого ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і вже сама по собі робить пункти 2.10 та 3.3 несправедливими. Невід`ємною частиною професійної діяльності [PERSON] є робота технологом, проведення тренінгів та консультування інших майстрів і суб`єктів господарювання. Саме за рахунок цих послуг вона формує значну частину доходу і професійної репутації. Однорічна заборона на такі види діяльності без будь-якої компенсації безпідставно позбавляє позивачку основного джерела заробітку та професійного розвитку, що і є заподіянням їй реальної шкоди. Також фактично відповідачка не зробила нічого, що могло б об`єктивно обґрунтувати настільки жорсткі антиконкурентні обмеження. Після укладення договору вона: · не організовувала будь-яких заходів, спрямованих на підвищення впізнаваності [PERSON] як майстра чи технолога; · не організовувала навчання, змагання чи інші професійні активності позивачки; · не надавала зразків нової продукції; · не запропонувала жодної компенсації за період вимушеного утримання від співпраці з іншими брендами, ані скорочення строку чи території дії обмежень. При цьому умови неконкуренції сформульовані настільки широко, що будь-яка звичайна професійна подія може автоматично перетворитись на підставу для шестизначного «штрафу», тоді як сама відповідачка не несе жодної відповідальності за невиконання власних зобов`язань із просування чи постачання продукції. Така однобічність порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України) та обмежує гарантоване ст. 43 Конституції України право на працю. Відсутність зустрічної вигоди чи компенсації свідчить про непропорційність обмежень і їх явний дисбаланс сторін. Вважає, що пункти 2.10 та 3.3 договору створюють невідшкодовані матеріальні й професійні втрати для споживачки, накладаючи на неї односторонній та непропорційний тягар. У сукупності цих ознак вони є несправедливими умовами у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і підлягають визнанню недійсними. Зазначила, що зобов`язання відповідачки є достатньо визначеними. Поряд з цим ФОП [PERSON] у відзиві посилається на відсутність «виключного переліку дій чи заходів, що повинні вжитись з боку відповідача, їх кількості (регулярності проведення), як і не зазначено перелік та кількості продукції, що підлягає продажу позивачу, що унеможливлює вимір конкретного результату співпраці сторін за договором у рамках виконання договору». Таким чином вона фактично визнає власну недобросовісність у формуванні умов і не може використати цю прогалину на свою користь. Відсутність детального алгоритму не звільняє зобов`язаного від належного й добросовісного виконання. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка взяла на себе жорсткі обмеження (неконкуренція, штраф 200 000 грн. за кожне «порушення»), тоді як обов`язки відповідачки, на її переконання, сформульовані розмито і не зобов`язують її вчиняти конкретні дії. Насамкінець, відповідачка нав`язує [PERSON] додаткову угоду, яка містить прямі заборони («консультування третіх осіб…», «представництва торговельних марок…», «…співпраця з виробниками, дистриб`юторами…в якості амбасадора та/або технолога), а потім у відзиві заявляє, що договором «не обмежує» професійну діяльність позивачки та одночасно зазначає на відсутність «вимірюваного результату» її обов`язків. Така суперечлива поведінка демонструє відсутність послідовності й добросовісності та підтверджує, що справжній намір відповідачки - утримувати позивачку в залежному становищі, а не забезпечувати прозору співпрацю. Зі свого боку позивачка розраховувала на медійну підтримку як майстра, доступ до новинок та знижки на продукцію - саме ці умови спонукали погодитись на жорстку неконкурентну заборону. Відмова відповідачки виконувати ключові зобов`язання позбавила позивачку результату, на який вона об`єктивно розраховувала при укладенні договору. Це і є «значна міра позбавлення» у розумінні ст. 651 ЦК України та практики ВС. Вказала, що у цій справі наслідки для [PERSON] виглядають так: Широкі та односторонні обмеження (пп. 2.10, 3.3) фактично блокують професійну діяльність [PERSON] й позбавляють її головної мети співпраці - стабільного доходу та розвитку кар`єри; Втрата рекламної підтримки та спеціальних умов постачання продукції з боку відповідачки є прямою економічною втратою. Її складно точно оцінити у гривневому виразі, але вона очевидно зменшує прибутковість і конкурентоспроможність позивачки; Скриншоти офіційного сайту «[INFO]» та сторінки в Instagram та подані як ілюстрація публічного існування нових продуктів. Вони демонструють, що відповідачка мала можливість надіслати новинки, але не зробила цього; Невиконання суттєвих зобов`язань щодо просування майстра та постачання продукції позбавило позивачку очікуваної вигоди від співпраці. Замість діалогу відповідачка вимагає від [PERSON] нових, ще суворіших зобов`язань уже після завершення співпраці; Ризик шестизначних санкцій за будь-яку звичайну професійну активність робить подальше виконання договору економічно нерозумним і перешкоджає використанню його результатів. Також вважає, що твердження відповідачки про порушення [PERSON] умов не конкуренції внаслідок участі у міжнародному чемпіонаті нічим не підтверджені та не є предметом розгляду у даній справі. Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, згідно яких зазначила, що позивачка підписуючи спірний договір погодилася з усіма його умовами та визнала, що викладені у ньому умови є допустимими. Посилання ж позивача на несправедливість умов п. 3.3 договору з огляду на відсутність подібної відповідальності для відповідача оцінює критично, оскільки у спірних правовідносинах саме відповідач виступає як суб`єкт господарювання, доступ до комерційної та конфіденційної інформації якого отримала позивачка за час їх співпраці. В рамках спірної діяльності саме відповідачка несе комерційні та репутаційні ризики у випадку порушення [PERSON] договірних зобов`язань, відтак такі ризики мають бути захищені відповідними механізмами, зокрема, санкціями за порушення договору, що відповідає як положенням цивільного законодавства, так і звичаям ділового обороту. Відтак, відмінність статусу сторін за договором, а також істотна різниця у можливих ризиках для них у випадку порушення другою стороною умов договору зумовило відсутність у договорі подібної (дзеркальної) п. 3.3. санкції для відповідача, що є свідченням логіки, а не дисбалансу, як помилково стверджує позивач. Вважає, що звертаючись до суду з цим позовом, позивачка фактично намагається використати судове рішення як засіб звільнення себе від будь якої відповідальності за можливе порушення нею умов укладеного між сторонами договору, що суперечить як принципам цивільного судочинства, так і природі договірних зобов`язань, які передбачають обов`язок добросовісного виконання взятих на себе зобов`язань. Аргументи позивача є внутрішньо суперечливими, позбавленими логічної послідовності та не узгоджуються між собою. Заявляючи про те, що положення договору начебто порушують його право на професійну діяльність, позивач одночасно визнає свою участь у міжнародних професійних чемпіонатах. Така позиція не лише дискредитує доводи позивача щодо несправедливості оскаржуваних положень договору, а й прямо свідчить про відсутність будь-якого обмеження його права на працю або професійний розвиток. Просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала щодо позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши представників, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 21.08.2023 року між ФОП [PERSON] (Сторона 1) та [PERSON] (Сторона 2) було укладено договір про співпрацю (а.с.10). Згідно п. 1.1 Договору він укладений з метою дотримання балансу економічних інтересів сторін в процесі співпраці, забезпечення стабільності відносин між сторонами, уникнення можливих суперечок, конфліктних ситуацій, а також розбіжностей між ними. В розділі 2 Договору визначено застереження про конфіденційність, зокрема пунктом 2.10 сторони погодили, що протягом одного року з моменту припинення (розірвання) даного договору Сторона 2 зобов`язана не консультувати третіх осіб, в тому числі суб`єктів господарювання, що конкурують або можуть конкурувати зі Стороною 1, з питань комерційної діяльності в сфері діяльності Сторони 1, не здійснювати інші конкурентні дії відносно напрямків господарської діяльності Сторони 1. Пунктом 2.11 передбачено, що Сторона 2 зобов`язана зберігати конфіденційну інформацію та комерційну таємницю Сторони 1, що стала йому відомою під час та/або у зв`язку із співпрацею додатково протягом одного року з моменту припинення (розірвання) даного договору. Розділом 3 Договору визначена відповідальність за порушення умов договору, зокрема п.3.3 визначено, що за кожен випадок порушення Стороною 2 зобов`язань з неконкурентності передбачених п.1.7-1.9 цього договору, Сторона 2 сплачує на користь сторони 1 штраф у розмірі 200 000 грн.. Так згідно п.1.7 - В процесі співпраці Сторона 2 гарантує використання у своїй діяльності продуктів для роботи з бровами виключно марки (бренду) Сторони 1. Виключенням є позиції інших брендів, якщо аналогічних продуктів немає у бренді Сторони 1. Відповідно до п.1.8 - В процесі співпраці Сторона 2 зобов`язується вчиняти дії, спрямовані на збільшення (розширення) рівня впізнаваності бренду (марки) Сторони 1, в тому числі з використанням своїх сторінок у соціальних мережах. Згідно п.1.9 Договору Сторона 2 гарантує, що протягом співпраці не вчинятиме дій, спрямованих на просування, рекламування та популяризацію інших брендів (марок), що прямо та/або опосередковано являються конкурентами Сторони 1 у сфері її господарської діяльності згідно КВЕД. Звертаючись із позовними вимогами щодо визнання недійсним пунктів 2.10 та 3.3 Договору, як на підставу задоволення своїх вимог, позивачка посилається на Закон України «Про захист прав споживачів» зокрема, що такі умови договору є несправедливими, обмежують права [PERSON] як споживачки, а також порушують баланс прав і обов`язків сторін, створюючи непропорційні зобов`язання для позивачки. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У частині 3 наведеного Закону наведено перелік несправедливих умов договору, який не є вичерпним (ч. 4 статі 18). Як зазначив Верховний Суд у постанові №759/9026/21 від 25.03.2024 року Питання поширення Закону України «Про захист прав споживачів» на той чи інший договір має вирішуватись відповідно до його дійсної мети та змісту, а не формальної класифікації за назвою чи юридичною категорією, визначеною ЦК України (п. 44). Отже Закону України «Про захист прав споживачів» поширює свою дію не на будь який договір, а на той який відповідає певним критеріям, а саме стороною договору обов`язково має бути споживач який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до укладеного Договору метою його укладення було дотримання балансу економічних інтересів сторін в процесі співпраці, забезпечення стабільності відносин між сторонами, уникнення можливих суперечок, конфліктних ситуацій, а також розбіжностей між сторонами (п.1.1). Згідно п. 1.5 Договору - в процесі співпраці Сторона 1 зобов`язується вчиняти дії, спрямовані на збільшення (розширення) впізнаваності Сторони 2 як майстра/технолога, а також підвищення рівня її професійної майстерності у сфері її діяльності. У відповіді на відзив позивачка зазначила, що невід`ємною частиною її професійної діяльності є робота технологом, проведення тренінгів та консультування інших майстрів і суб`єктів господарювання та саме за рахунок цих послуг вона формує значну частину доходу і професійної репутації (а.с.67). Визначення підприємницької діяльності наведено у Законі України «Про підприємництво», згідно якого підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Таким чином виходячи зі змісту та мети Договору, тверджень самої позивачки та вимог Закону, суд приходить до висновку, що доводи позивача про поширення на цей договір Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки [PERSON] укладала цей договір не для особистих потреб, а з метою надання послуг іншим особам, суб`єктам господарювання, розвитку професійної діяльності та отримання прибутку від наданих послуг та діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду №355/385/17 від 23.01.2019 р.). Відповідно до п.4.4 Договору Сторони підтверджують, що договір укладено ними при повному розумінні його змісту та термінології, за власним волевиявленням, без примусу та тиску, не під дією складних життєвих обставин чи помилки. Сторони запевняють, що умови даного договору є прийнятними і визнаються ними в повному обсязі. Згідно ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже як встановлено [PERSON] уклала договір від 21.08.2023 року про співпрацю на добровільній основі, без примусу, тиску не під дією складних життєвих обставин чи помилки та договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір відповідає загальним вимогам передбаченим ст. 203 ЦК України та не суперечить Закону. Виходячи з наведеного підстав для визнання п.2.10 та п.3.3 Договору від 21.08.2023 року судом не встановлено та позивачем не доведено, як наслідок в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про розірвання договору. В обґрунтування зазначеної позовної вимоги позивачка посилалася на істотне порушення умов договору відповідачем, зокрема остання припинила виконання своїх зобов`язань за договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як встановлено в ході судового розгляду сторони дійшли до взаємної згоди про припинення договору, яке мало бути здійснено шляхом підписання додаткової угоди до Договору від 21.08.2023 року. Поряд з цим в ході узгодження тексту додаткової угоди про припинення Договору сторонами фактично ініційовано зміни до Договору від 31.08.2023 року, що підтверджується копіями листів, редакцій додаткових угод та порівняльних таблиць. Однак внесення змін до Договору від 21.08.2023 року та укладення додаткової угоди про розірвання (припинення) договору не є предметом розгляду даної справи. Обов`язок доведення наявності істотного порушення договору другою стороною лежить на стороні яка ініціює розірвання договору в судовому порядку. Отже згідно доводів позивача зобов`язання відповідачки є достатньо визначеними. Пункти 1.5-1.6 договору прямо покладають на ФОП [PERSON] обов`язок: Вчиняти дії, спрямовані на збільшення (розширення) рівня впізнаваності позивачки як майстра/технолога; Вчиняти дії, спрямовані на підвищення рівня її професійної майстерності у сфері діяльності останньої. Продавати продукцію [INFO] на індивідуальних умовах з урахуванням ексклюзивних знижок; Надавати безкоштовні зразки нової продукції. Разом з тим позивачкою не надано суду доказів, що ФОП [PERSON] не виконувала зазначених умов договору. Скриншоти із сторінок соціальних мереж на яких начебто зафіксовані зразки нової продукції, які в порушення умов договору не було надано [PERSON] , судом оцінюється критично, оскільки не доводиться, що ця продукція є «новинкою», а навіть при зворотному, не доведено, що ФОП [PERSON] мала самостійно їх надсилати [PERSON] без її запиту на цю продукцію, адже в договорі такі умови не зазначені. Більш того до початку процедури припинення договору жодних нарікань на невиконання умов договору ФОП [PERSON] з боку [PERSON] судом не встановлено. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що відсутні підстави для розірвання договору з підстав ч. 2 ст. 651 ЦК України. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись із позовом позивачкою не було сплачено судовий збір оскільки вона посилалася на Закон України «Про захист прав споживачів», позивачі за яким звільнені від сплати судового збору. При цьому судом в ході судового розгляду встановлено, що на правовідносини які склалися між сторонами не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», як наслідок відсутні підстави для звільнення позивачки від сплати судового збору. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно позову заявлено три вимоги немайнового характеру. Таким чином позивачкою мало б бути сплачено 3 633,60 грн. (1211,3 х 3). Однак позовну заяву подано через електронний суд, як наслідок відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Отже з позивача на користь держави підлягає стягненню 2 906,88 грн. (3 633,60 х 0,8) судового збору.

Outcome: approved