Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилалися на те, що 18.08.2023 р. громадянка [PERSON] , яка мешкає за адресою [ADDRESS] , звернулася до відділення поліції №1 м. Кролевець із заявою про кримінальне правопорушення, вчинене проти неї позивачами [PERSON] та [PERSON] , у якій зазначила, що начебто 17.08.2023 року останні проникли до її дачного будинку. Проте Сумський апеляційний суд у своїх постановах від 16 серпня 2024 року та 20 серпня 2024 року зазначив, що за перевіркою за зверненням [PERSON] із заявою про вчинення проти неї кримінального правопорушення, поліцією встановлено відсутність кримінального правопорушення з боку позивачів. В подальшому у листопаді 2023 року [PERSON] звернулася із заявою до слідчого судді на бездіяльність відповідальних посадових осіб відділення поліції №1 м. Кролевець у розслідуванні кримінального правопорушення від 17.08.2023 року. Ухвалою слідчого судді Кролевецького районного суду зобов`язано відповідальних посадових осіб поліції протягом доби з дня проголошення ухвали внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за змістом заяви [PERSON] , поданої у листопаді 2023 року. В подальшому дізнавачка [PERSON] 20 січня 2024 року о 9.07 ранку суботи телефонограмою, а 24 червня 2024 року повістками викликає позивачів на допит у якості свідків у кримінальному провадженні №12023205460000152 від 24.11.2023р. за ч.1 ст.162 КК України. Позивачі не прибули за викликом дізнавача [PERSON] , всупереч вимогам ст.135 КПК України, безпідставно вдаючи, що таке прибуття не було їх прямим і безумовним процесуальним обов`язком. Дізнавач [PERSON] у липні 2024 року звертається до слідчого судді Кибець І.А. з клопотанням про накладення в порядку ст.139 КПК України на позивачів грошового стягнення за невиконання процесуального обов`язку прибути за викликом. У задоволенні вказаних клопотань відмовлено за недоведеністю фактів вручення повісток про виклик особисто позивачам. В подальшому позивачі [PERSON] і [PERSON] пишуть листи з проханням «закрити надумане кримінальне провадження і покарати винних» до представництва Євросоюзу від 13.07.2024 р. та від 26.08.2024 р., також від 14.08.2024 р., ВРП від 13.07.2024 р. та 01.07.2024 р., Кролевецького райсуду від 12.07.2024 р. та від 19.07.2024 р., ОГП від 12.07.2024 р. та від 23.05.2024 р., також від 26.08.2024 р, та від 14.08.2024 р., ВРП від 25.08.2024 р., ОПУ від 25.08.2024 р. та від 14.08.2024 р., Департаменту внутрішньої безпеки Нацполіції від 01.07.2024 р., Посольства США від 23.05.2024 р. та 26.08.2024 р., також від 14,08.2024 р. Згідно з листом Конотопської окружної прокуратури №50/2-3427-24 від 22.10.2024, кримінальне провадження №12023205460000152 від 24.11.2024 р. за частиною 1 ст.162 КК України за результатами проведеного досудового розслідування 19.10.2024 р. закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Згідно з листом Сумського управління департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України №СЕД-18795-2024 від 24.07.2024, під час службового розслідування у діях дізнавачки сектору дізнання ВП №1 [PERSON] та начальника сектору дізнання [PERSON] встановлені окремі порушення кримінально-процесуального законодавства, у зв`язку з чим прийнято рішення застосувати до них засоби дисциплінарного впливу. Позивачі вказують, що, оскільки в ухвалі слідчого судді вказано «17.08.2023 р. близько 17 години [PERSON] та [PERSON] перебуваючи на дачному кооперативі, користуючись відсутністю уваги з боку власника домогосподарства [PERSON] , шляхом вільного доступу через незачинену хвіртку домогосподарства проникли до вищезазначеного житла, де були виявлені власником домогосподарства», а жодної хвіртки на дачній ділянці відповідача не існує, це є ознакою того, що справа сфальшована. Усе викладене спричиняє погіршення стану здоров`я як [PERSON] , так і [PERSON] . Вони зазнали моральних страждань, були змушені звертатися зі скаргами до Департаменту внутрішньої безпеки, ВРП, Офісу Генерального прокурора, Офісу Президента України, низки посольств, юристів та адвокатів, що призвело до нервувань, створило суттєвий дискомфорт, порушило звичайний режим життя, а також були змушені витрачати власні кошти на численні послуги і консультації. Завдана шкода суттєво погіршила стан здоров`я, про що є відповідні медичні записи, довідки. Неправомірні дії відповідачки [PERSON] , на думку позивачів, призвели до приниження їх честі і гідності, а також заподіяли моральної шкоди, яка виражається у моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідачка [PERSON] своєю навмисною брехнею принизила позивачів перед мешканцями їх будинку і спільними знайомими, поширюючи неправдиві відомості стосовно позивачів про те, що останні скоїли кримінальний злочин. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали у повному обсязі, суду доповнили, що вони фізично не могли «проникнути» на ділянку відповідача, позаяк така ділянка не обгороджена і до неї існує безперешкодний доступ. Наголосили на похилому віці позивача [PERSON] , якій не до снаги проникати у замкнені та недоступні приміщення чи ділянки. Вказали, що і дізнавачем [PERSON] підтверджується відсутність хвіртки на дачній ділянці відповідача. Відповідач в судовому засіданні суду пояснила, що дачна ділянка її оформлена та належить її матері, дійсно парканом не обнесена, натомість по краю ділянки висаджено живопліт, що позначає межі земельної ділянки. Відтак позивачі мали можливість зрозуміти, що перебувають на земельній ділянці відповідача. Позивачів на власну земельну ділянку відповідач не запрошувала, їхньої присутності на цій ділянці не бажала. Ані дізнавачам, ані іншим співробітникам поліції вона не повідомляла, що позивачі проникли саме через незачинену хвіртку, натомість пояснювала, що земельна ділянка знаходиться у її власності, а тому перебувати на ній всупереч волі власника позивачі не мали жодного права. Відповідач усвідомлює, що її сина дійсно можуть мобілізувати до лав війська і що у нього є обов`язок боронити Батьківщину, однак їй не відомо, щоб позивачі належали до співробітників ТЦК та СП з відповідними повноваженнями, до того ж, у ході сварки позивачі зичили її синові смерті під танком, а не виконання передбачених законом обов`язків. Неправдивих відомостей про позивачів ані сусідам, ані будь-кому іншому відповідач не поширювала, а звернутися до органів внутрішніх справ для справедливого покарання правопорушників є її законним правом. Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказала на причини конфлікту між сторонами події 30 липня 2023 року, коли [PERSON] та [PERSON] на прибудинковій території будинку [ADDRESS] вчинили сварку з жителями будинку, а [PERSON] як свідок цих подій дала свідчення поліції. Саме через це 17 серпня 2023 року [PERSON] та [PERSON] на подвір`ї дачного господарства родини відповідачки ( [ADDRESS] ) виражалися нецензурною лайкою в бік відповідачки, розкидали її садовий інвентар, [PERSON] погрожувала: «Я відправила всіх на війну і твого сина відправлю на нуль та хай йому танки повидавлюють кишки...», [PERSON] кричала: «3абери свої покази з поліції, інакше я прокляну тебе і твого сина...». Докази неправомірної поведінки позивачів 17 серпня 2023 року відносно [PERSON] підтверджуються документами, що містяться в матеріалах справи: на аркушах справи 4-6 постанова Сумського апеляційного суду від 16 серпня 2024 року по справі № 579/1808/24 в якій зазначено: «Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 063405 від 23.08.2023 [PERSON] 17.08.2023 близько 17.00 год перебуваючи в дачному кооперативі за адресою м. Кролевець вул. Бузкова вчинила дрібне хуліганство, а саме висловлювалась нецензурною лайкою на адресу гр. [PERSON] , своїми діями порушувала громадський порядок та спокій громадян.» «... в самій апеляційній скарзі [PERSON] факт того, шо вона дійсно у вказаний в протоколі дату, час і місці була у [PERSON] не заперечувала, як не заперечувала і того, шо до останньої вона прийшла самостійно, не заперечувала і факту сварки. Щодо висловлювання на адресу потерпілої погроз, то вони підтверджуються як поясненнями потерпілої, так і свідка [PERSON] , які логічні, послідовні і узгоджуються між собою. Підстав їм не довіряти апеляційним судом не встановлено і самим апелянтом у скарзі не вказано. Виходячи з викладеного апеляційним судом підстав погодитись з твердженнями [PERSON] про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, не встановлено.». Судом було винесено постанову, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, По цій же події (17 серпня 2023 року) за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] на постанову судді Кролевецького районного суду від 14 листопада 2023 року по справі № 579/1810/23 Сумським апеляційним судом 20 серпня 2024 року було винесено постанову, якою постанову судді Кролевецького районного суду Сумської області від 14.11.2023, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 грн, залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] на цю постанову, без задоволення, яка знаходиться на а.с. 7-11. Вказані постанови в силу ч.6 ст.82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, тому вказаними процесуальними рішеннями підтверджено, що 17 серпня 2023 року [PERSON] та [PERSON] дійсно було вчинено неправомірні дії відносно [PERSON] . Послалася на конституційне право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк; на Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, за яким звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію, та аналогічну позицію в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 359/966/18 (провадження № 61-15277св23). Вказала, що пояснення позивачів про суттєве погіршення стану здоров`я, про що є відповідні медичні записи, довідки, спростовуються поведінкою самих же позивачів, якими не надано жодних доказів погіршення стану здоров`я позивачки [PERSON] в порівнянні з її попереднім станом здоров`я, а також доказів того, що погіршення стану здоров`я відбулося з вини відповідачки по справі. Позивачами фактично не повідомлено суду, коли відбулося поширення неправдивої інформації, кому було поширено неправдиву інформацію, яку саме інформацію було поширено, в який спосіб відбулося поширення неправдивої інформації, а також які саме неправомірні дії відповідача потрібно припинити. Що стосується зобов`язання принести вибачення, в абз. 2 п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16,277 ЦПК України. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Згідно з копією письмових пояснень [PERSON] , [INFO] , наданих 18.08.2023 року (а.с.21), вона повідомляла про те, що 17.08.2023 р. близько 17 години [PERSON] та [PERSON] увірвалися до її дачного господарства в [ADDRESS] , безпричинно почали з нею сварку, висловлювалися нецензурно, погрожували. Згідно з копією повістки від 24.06.2024, [PERSON] викликали на 01.07.2024 року об 11:00 для допиту у якості свідка в кримінальному провадженні №12023205460000152 від 24.11.2023 за ознаками ч.1 ст.162 КК України (а.с.12). Згідно з копією повістки від 19.11.2024 року, [PERSON] викликали на 22.11.2024 року о 09:00 для допиту у якості потерпілої в кримінальному провадженні №12024205460000151 (а.с.13). Згідно з постановою про закриття кримінального провадження №12023205460000152 від 24.11.2023, винесеною 19.10.2024, досудовим розслідуванням встановлено, що 17.08.2023 р. близько 17 години [PERSON] та [PERSON] перебуваючи в [ADDRESS] , користуючись відсутністю уваги з боку власника домогосподарства [PERSON] шляхом вільного доступу через незачинену хвіртку домогосподарства проникли до вищезазначеного житла, де були виявлені власником домогосподарства. При цьому з посиланням на ч.2 ст.11 КК України, відповідно до якої не є кримінальним правопорушенням дія чи бездіяльність, яка хоча формально містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі, кримінальне провадження було закрите за відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с.78-79). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №131173588 від 17.07.2018 року, дачний будинок [ADDRESS] , а також земельна ділянка кадастровий номер 5922681500:07:002:0430 площею 0,1167 га належать на праві власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , згідно з Державним актом №ЯМ 548515, виданим 20.12.2012 (а.с.122-124). Відповідач [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження та свідоцтва про шлюб (а.с.125-126). 14 листопада 2023 року Кролевецьким районним судом Сумської області по справі № 579/1810/23 було винесено постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності - накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 (п`ятдесят одну) гривню (а.с.19-20, 77). 20 серпня 2024 року Сумським апеляційним судом за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] було винесено постанову, якою постанову судді Кролевепького районного суду Сумської області від 14.11.2023, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 грн, залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] на цю постанову - без задоволення (а.с.7-11). За змістом вказаної постанови Сумського апеляційного суду, «…факт погроз підтверджується поясненнями як потерпілої, так і свідка [PERSON] , які логічні, послідовні і підстав їм не довіряти судом не встановлено та апелянтом не вказано. Щодо причин конфлікту, то з письмових пояснень потерпілої слідує, що він був безпричинний, оскільки на її територію домогосподарства ввірвалась [PERSON] і почала вчиняти відносно неї неправомірні дії, зміст яких наведено вище». Також 14 листопада 2023 року Кролевецьким районним судом Сумської області по справі №579/1808/23 було винесено постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності - накладення штрафу в розмірі семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 119 (сто дев`ятнадцять) гривень (а.с.41-42, 75). 16 серпня 2024 року Сумським апеляційним судом за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] було винесено постанову, якою постанову судді Кролевецького районного суду Сумської області від 14.11.2023, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 7 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 119 грн, скасовано з постановленням нової постанови, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП та закрито провадження стосовно неї на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП (а.с.4-6). За змістом вказаної постанови Сумського апеляційного суду, «…в самій апеляційній скарзі [PERSON] факт того, що вона дійсно у вказаний в протоколі дату, час і місці була у [PERSON] , не заперечувала, як не заперечувала і того, що до останньої вона прийшла самостійно, не заперечувала і факту сварки. Щодо висловлювання на адресу потерпілої погроз, то вони підтверджуються як поясненнями потерпілої, так і свідка [PERSON] , які логічні, послідовні і узгоджуються між собою. Підстав їм не довіряти апеляційним судом не встановлено і самим апелянтом у скарзі не вказано». Вище викладеним поза розумним сумнівом підтверджено факт перебування позивачів на території дачної земельної ділянки, якою на законних підставах користується відповідач, а отже, протиправного проникнення до іншого володіння особи, яке при тому кваліфіковано дізнавачем як малозначне і таке, що не містить складу кримінального правопорушення. Крім того, даними доказами підтверджено також факт хуліганських дій (висловлювання нецензурною лайкою, погроз) з боку позивачів на адресу відповідача, скоєних 17.08.2023 близько 17:00 години, і та обставина, що перевірку за даним фактом ініціювала своїм повідомленням саме [PERSON] , а також, що у наданих останньою поліції поясненнях, нею не вказувався спосіб проникнення до дачного господарства через незачинену хвіртку. Згідно з листом Конотопської окружної прокуратури №50/2-3427-24 від 22.10.2024, кримінальне провадження №12023205460000152 від 24.11.2024 р. за частиною 1 ст.162 КК України за результатами проведеного досудового розслідування 19.10.2024 р. закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (а.с.15). Згідно з листом Сумського управління департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України №СЕД-18795-2024 від 24.07.2024, під час службового розслідування у діях дізнавачки сектору дізнання ВП №1 [PERSON] та начальника сектору дізнання [PERSON] встановлені окремі порушення кримінально-процесуального законодавства, у зв`язку з чим прийнято рішення застосувати до них засоби дисциплінарного впливу. Відомості, викладені у зверненні позивача [PERSON] від 23.05.2024, визнано за результатами службового розслідування такими, що не знайшли об`єктивного підтвердження (а.с.14). Згідно з копією записів у медичній картці, не зазначена особа зверталася зі скаргами на біль у області серця, підвищений тиск та одишку 10.10.23 (а.с.89), 25.06.24 (а.с.87), [PERSON] перебувала на лікуванні з новоутвореннями з 10.06.2013 по 02.08.2013 (а.с.88), а 31.10.23 перебувала під наглядом кардіолога з порушеннями ритму (а.с.90). [PERSON] 29.09.2023 госпіталізована з розладом функції шлунка (а.с.93), а 03.10.2023 зверталася до кардіолога з гіпертонічною хворобою І ст., 3 ст. ризик 2 (невисокий), гіпертонічним кризом (а.с.91). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як роз`яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п. 25 вказаної Постанови спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч.5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення змісту статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, що містить ту чи іншу інформацію, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте під час перевірки ця інформація не була підтверджена, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Така позиція викладена в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Також згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 359/966/18 (провадження № 61-15277св23). Згідно ч.1 ст. 30 Конституції України та ч. 1 ст. 233 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, приведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 233 КПК України під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи. Отже КПК України поширює тотожні гарантії недоторканності житла і на «інше володіння особи», як-от: транспортні засоби, земельні ділянки, гаражі чи інші будівлі, чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи. Суд враховує, що за змістом Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ним врегульовано відшкодування шкоди, завданої саме з вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Така шкода за правилами ст.4 вказаного Закону відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). У постанові від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 Об`єднана палата КЦС зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Також у цій постанові ОП КЦС зазначила, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що в ході розгляду справи твердження позивачів про поширення неправдивих відомостей відносно них відповідачем по справі свого підтвердження доказами не здобули, навпаки поза розумним сумнівом доведено, що позивачі 17.08.2023 протиправно проникали до іншого володіння відповідача та скоїли відносно відповідача дрібне хуліганство. Єдина обставина, спростована у ході розгляду справи, - це спосіб проникнення до дачного господарства відповідача, а саме, через незачинену хвіртку, однак внесення даної обставини до матеріалів кримінального провадження саме в результаті повідомлення відповідачем не доведено і, крім того, не впливає на характер і кваліфікацію дій позивачів значним чином. Отже, судом встановлена відсутність порушення відповідачем особистих немайнових прав позивачів, що є підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до відповідача про захист честі, гідності. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23\~ЦК України визначено, що моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, а суд дійшов висновку про відмову у задоволені цих вимог, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed