Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

У листопаді 2024 року представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Грибанов Д.В. звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що 26.10.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 76819136, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. 14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 22 від 11.04.2024 року до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 33\~558,44 грн., з яких: 8\~912,50 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 24\~645,94 грн. заборгованість за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за договором позики № 76819136 від 26.10.2023 року. Далі зазначає, що 02.11.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 4353589, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. 14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 23 від 11.04.2024 року до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 41\~047,66 грн., з яких: 10\~498 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 30\~549,66 грн. заборгованість за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за договором позики № 4353589 від 02.11.2023 року. 16.11.2023 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] було укладено договір позики № 6476922, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. 11.01.2024 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 11-01/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Маніфою» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 3 від 10.04.2024 року до Договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 9\~262,50 грн., з яких: 3 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 6\~262,50 грн. заборгованість за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за договором позики № 6476922 від 16.11.2023 року. 13.10.2023 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 05020-10/2023, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. 29.04.2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 29042024-1, відповідно до умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 8 500 грн., з яких: 1 700 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 6 800 грн. заборгованість за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 05020-10/2023 від 13.10.2023 року. На підставі викладеного, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за: - договором позики № 76819136 від 26.10.2023 року у розмірі 33 558,44 грн., з яких: 8 912,50 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 24 645,94 грн. заборгованість за відсотками; - договором позики № 4353589 від 02.11.2023 року у розмірі 41\~047,66 грн., з яких: 10\~498 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 30\~549,66 грн. заборгованість за відсотками; - договором позики № 6476922 від 16.11.2023 року у розмірі 9\~262,50 грн., з яких: 3 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 6 262,50 грн. заборгованість за відсотками; - кредитним договором № 05020-10/2023 від 13.10.2023 року у розмірі у розмірі 8 500 грн., з яких: 1 700 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 6 800 грн. заборгованість за відсотками, а всього стягнути заборгованість за вказаними договорами у загальному розмірі 92\~368,60 грн. та судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 3\~028 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2025 року підготовче провадження по справі було закрито, справ призначено до судового розгляду по суті. 17.04.2025 року представник відповідача адвокат Кострицька М.В. через систему «Електронний суд» направила до суду відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилалася на те, що позивачем не\~додано до\~позову детальних\~розрахунків заборгованості\~(простроченої\~заборгованості та\~всіх інших\~платежів за\~договорами позики/фінансового\~кредиту по\~кожному договору,\~по кожному\~платіжному періоду\~та підставу\~їх нарахування\~за період\~з дня\~укладення договорів\~позики/фінансового\~кредитування по\~дату відступлення\~права вимоги,\~а також\~первинних документи,\~які б\~підтверджували перерахування\~коштів (і\~сум перерахування)\~на рахунок\~позичальника,\~та погашення\~позики/кредиту\~відповідачем.\~Вважає,\~що без\~надання вказаних\~документів сума\~стягнення,\~заявлена позивачем,\~є необґрунтованою\~та не\~підлягає стягненню. Звернула\~увагу суду,\~що договори\~позики між\~ТОВ «1\~Безпечне Агентство\~Необхідних Кредитів»\~та відповідачем\~ [PERSON] \~було укладено\~02.11.2023\~року та\~26.10.2023\~року,\~а договір\~факторингу,\~за умовами\~якого позивачу\~було передано\~право вимоги\~за вказаними\~договорами позики,\~був укладений\~14.06.2021\~року,\~тобто задовго\~до укладення\~договорів позики,\~які є\~предметом позову,\~а тому\~права вимоги\~за такими\~договорами позики\~не існувало\~на момент\~укладення договору\~факторингу. Позивачем не надано жодних доказів виконання договору та закону в частині повідомлення відповідача про відступлення права вимоги. До того ж, сума заборгованості за відсотками в розмірі 68 258,10 грн. майже в три рази перевищує суму заборгованості за основною сумою боргу та значно більше ніж в половину перевищує суму позик, переданих відповідачу, а тому положення договору, що встановлює такі вимоги, є нікчемними. Наявність у\~кредитора можливості\~стягувати зі\~споживача надмірні\~грошові суми\~як вид\~відповідальності за\~несвоєчасне виконання\~договору спотворює\~її дійсне\~правове призначення,\~оскільки із\~засобу розумного\~стимулювання боржника\~виконувати грошове\~зобов`язання\~надмірні відсотки\~перетворюються на\~несправедливо непомірний\~тягар для\~споживача та\~джерело отримання\~додаткових прибутків\~кредитором. Окрім того, як вбачається з наданих суду розрахунків заборгованості, така була нарахована відповідачу в період дії воєнного стану на території України, а відтак вказані нараховані відсотки підлягають списанню. Згідно довідок № 430 від 23.08.2024 року та № 99 від 28.01.2025 року, виданих командиром ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, солдат [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом під час повної мобілізації у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України з 04.01.2024 по теперішній час, брав участь у заходах, необхідних для оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи у складі ВЧ [NUMBER] , а тому відповідач має пільги, встановлені частиною 15 статті 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також представник відповідача просила суд поновити строк на подачу відзиву, оскільки у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби під час воєнного стану відповідач, будучи постійно задіяним при несенні військової служби, не мав можливості своєчасно надати відзив на позовну заяву, що, на думку представника, є поважною причиною для поновлення процесуального строку. 14.05.2025 року представник позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» направила до суду додаткові пояснення у яких зазначила, що електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. Також зазначила, що електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, відповідач [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав позичальнику за допомогою засобів зв`язку, на зазначений нею номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності), який відповідач використала для підтвердження підписання вказаних договорів. Верифікація та ідентифікація позичальника здійснюється через ІТС первісного кредитора. Кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі первісного кредитора та доступний, зокрема, через сайт первісного кредитора та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Далі представник позивача пояснила, яким чином відбувається укладення договору в електронній формі. Так, позичальник здійснює оформлення кредиту шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на сайті первісного кредитора, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. При заповненні форм заявки позичальнику необхідно внести всі обов`язкові дані, включаючи ПІБ, ІНН, адресу, суму бажаного кредиту, реквізити банківської картки, номер мобільного телефону та ін. На підставі даних, зазначених у заявці, інформаційна система первісного кредитора здійснює реєстрацію заявника на сайті первісного кредитора і формує особистий кабінет позичальника. Приймаючи заявку до розгляду, первісний кредитор не приймає на себе зобов`язання надати кредит. У разі прийняття позитивного рішення про видачу кредиту, первісний кредитор робить позичальнику в особистому кабінеті пропозицію укласти електронний договір (оферту) у формі кредитного договору, який містить усі істотні умови. Позичальник може прийняти (акцептувати) пропозицію укласти кредитний договір або відмовитися від пропозиції. У випадку готовності позичальника прийняти пропозицію (оферту), позичальник натискає кнопку «згоди», після чого позичальнику надсилається смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, який позичальник має ввести у відповідне поле. У момент введення коду на сайті первісного кредитора позичальник направляє первісному кредитору електронне повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) підписане одноразовим ідентифікатором. Після вводу даного коду кредитний договір вважається підписаним. Тобто, для укладання кредитного договору необхідно здійснити певну послідовність дій направлених на реальне укладення договору та отримання коштів, нездійснення чи не завершення дії унеможливлює укладення договору. Звертає увагу суду, що саме відповідач [PERSON] ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті первісного кредитора, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора. Вказані договори містить істотні умови, характерні для таких видів договорів, тобто, зазначено суму кредиту, дату його видачі та строк його повернення, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту. Жодних застережень\~або зауважень\~зі сторони\~відповідача,\~щодо неповного\~розуміння змісту\~кредитного договору\~або незгоди\~з його\~умовами під\~час їх\~підписання,\~до суду\~зі сторони\~відповідача не\~надавалося.\~До того\~ж,\~у випадку\~неповного розуміння\~умов вказаних\~договорів у\~відповідача була\~можливість відмовитися\~від їх\~підписання,\~якою він\~не скористався. Щодо надання\~повних реєстрів\~боржників представник\~позивача зазначила,\~що вони\~носять в\~собі зобов`язання\~про нерозголошення\~відомостей,\~що становлять\~комерційну таємницю\~та конфіденційну\~інформацію,\~в зв`язку\~з чим\~повний реєстр\~надати позивач\~не може.\~На спростування\~тверджень сторони\~відповідача стосовно\~ненадання доказів\~сплати коштів\~за відступлені\~права вимоги\~за договорами\~факторингу,\~представником до\~цих пояснень\~долучено відповідні\~платіжні інструкції. Щодо переходу\~майбутнього права\~вимоги,\~звернула увагу\~суду,\~що чинним\~законодавством не\~заборонено відступлення\~майбутніх вимог,\~в той\~же час\~це стосується\~майбутніх вимог\~тільки за\~умови їх\~визначеності.\~В даному\~випадку предмет\~права вимоги\~визначається договором\~факторингу,\~однак перехід\~права вимоги\~до боржників\~здійснюється за\~реєстрами права\~вимоги,\~які відповідно,\~можуть бути\~укладені після\~укладення договору\~факторингу.\~Також,\~за умови,\~що відповідач\~з будь-яких\~підстав не\~отримав повідомлення\~про відступлення\~права вимоги,\~має місце\~той факт,\~за яким\~відповідач не\~мав жодних\~перешкод для\~реалізації свого\~зобов`язання\~по сплаті\~кредитної заборгованості\~на рахунки\~первісних кредиторів,\~які вказані\~у договорах,\~і таке\~виконання було\~б належним\~відповідно до\~вимог ст.\~516\~ЦК України. Щодо нарахування\~відсотків зазначила,\~що у\~даному випадку\~відповідач не\~надав первісному\~кредитору жодних\~доказів на\~підтвердження того\~факту,\~що у\~нього є\~право на\~пільги відповідно\~до ЗУ\~«Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів\~їх сімей».\~Для припинення\~нарахування штрафних\~санкцій,\~пені,\~а також\~процентів за\~користування кредитом\~відповідач зобов`язаний\~був звернутись\~первісного кредитора,\~надати відповідні\~підтверджуючі документи\~для призупинення\~нарахування штрафних\~санкцій за\~користування кредитом\~і як\~наслідок отримати\~документ,\~що підтверджує\~призупинення нарахування\~штрафних санкцій\~за користування\~кредитом. Враховуючи викладене, представник позивача просить розгляд справи проводити за її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Кострицька М.В. письмово просила розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених нею у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для правильного розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 26.10.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 76819136, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 11-13). Згідно із п. 1 вказаного договору позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Згідно із п. 2.1. договору позики, сума позики складає 11\~500 грн., строк 30 днів, базова процентна ставка 2,5% в день. 14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 15-16), а також додаткові угоди (а.с. 17, 18). Відповідно до витягу з реєстру боржників № 22 від 11.04.2024 року до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 33\~558,44 грн., з яких: 8\~912,50 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 24\~645,94 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 20). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за вказаним договором позики, відповідно до якого заборгованість відповідача складає 33\~558,44 грн., з яких: 8\~912,50 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 24\~645,94 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 21). Матеріалами справи підтверджено, що 02.11.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 4353589, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 22-24). Відповідно до умов вказаного договору, сторони погодили суму позики у розмірі 12 000 грн., строком на 26 днів, з базовою процентною ставкою за перший день користування 15,35% та базовою процентною ставкою з наступного дня користування 3,00%. 14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 15-16), а також додаткові угоди (а.с. 17, 18). Відповідно до витягу з реєстру боржників № 23 від 11.04.2024 року до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 41\~047,66 грн., з яких: 10\~498 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 30\~549,66 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 27). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за вказаним договором позики, відповідно до якого заборгованість відповідача становить 41\~047,66 грн., з яких: 10\~498 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 30\~549,66 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 28). Матеріалами справи також підтверджено, що 16.11.2023 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] було укладено договір позики № 6476922, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 34-38). Відповідно до умов вказаного договору, сторони погодили суму позики у розмірі 3 000 грн., строком на 75 днів, з фіксованою процентною ставкою 3 %. 11.01.2024 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 11-01/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Маніфою» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 44-46). Відповідно до витягу з реєстру боржників № 3 від 10.04.2024 року до Договору факторингу № 11-01/2024 від 11.01.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 9\~262,50 грн., з яких: 3 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 6\~262,50 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 49). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за вказаним договором позики договором, відповідно до якого заборгованість відповідача становить 9\~262,50 грн., з яких: 3 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 6\~262,50 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 50). Матеріалами справи також підтверджено, що 13.10.2023 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 05020-10/2023, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 55-58). Відповідно до умов вказаного договору, сторони погодили суму кредиту у розмірі 1 700 грн., строком на 360 днів, з фіксованою процентною ставкою 2,5 %. 29.04.2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 29042024-1, відповідно до умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 61-62). Відповідно до витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 8 500 грн., з яких: 1 700 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 6 800 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 64). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідно до якого заборгованість відповідача становить 8 500 грн., з яких: 1 700 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 6 800 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 65). Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо можливості поновлення процесуального строку для подання стороною відповідача відзиву на позовну заяву, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із ч. 7 ст.\~178\~ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Поважними ж визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Вирішуючи питання про можливість поновлення представнику позивача строку на подачу відповіді на відзив, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, у якій зазначено що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29). При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»). При вирішенні питання поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позов, суд враховує основні засади цивільного судочинства, в тому числі, принципи пропорційності, змагальності. диспозитивності, які гарантують право кожного учасника процесу подати свої докази, відстоювати свою позицію перед судом, враховуючи значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, обов`язок суду сприяти учасникам процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та розгляд справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Судом встановлено, що згідно довідок № 430 від 23.08.2024 року та № 99 від 28.01.2025 року, виданих командиром ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, солдат [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом під час повної мобілізації у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України з 04.01.2024 по теперішній час, брав участь у заходах, необхідних для оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи у складі ВЧ [NUMBER] (а.с. 133-135). Беручи до уваги наведені представником відповідача підстави для поновлення пропущеного строку, а також важливість подання кожною стороною процесу письмових заяв по суті справи, оскільки саме на підставі таких заяв та поданих доказів буде розглядатися справа по суті, суд визнає причини пропуску встановленого строку поважними та вважає за необхідне поновити стороні відповідача строк для подання відзиву на позовну заяву. Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до ч 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що договори позики та договір кредиту між сторонами укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису сторін. При цьому, відповідач [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті первісних кредиторів подав заявки на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісні кредитори надіслали позичальнику за допомогою засобів зв`язку на зазначений нею номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності), який відповідач використав для підтвердження підписання вказаних договорів. Судом встановлено, що вказані договори між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису сторін за допомогою направлення ОТР-пароль на номер телефону відповідача. Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року, по справі № 127/33824/19, обґрунтованим висновком є те, що без отримання смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт Кредитора до особистого кабінету, без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, Кредитний договір між Позивачем та Відповідачем не був би укладений, а кредитні кошти не були би перераховані Відповідачу. Суд зазначає, що відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення вказаних договорів. Дії відповідача спрямовані на укладання договору, шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки. Без відповідних дій з боку відповідача укладення договору є неможливим. Матеріали справи свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договорів, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України. До того ж, стороною відповідача укладення вказаних договорів у відзиві не заперечувалось. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Суд також враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі вказані договори у встановленому законом порядку оспорювалися чи визнавалися недійсними. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтями 525, 526\~ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У статті 599\~ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Статтями 1048, 1049, 1050\~ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст.\~614\~ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст.\~615\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 629\~ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Щодо стягнення заборгованості за договорами позики № 76819136 від 26.10.2023 року та № 4353589 від 02.11.2023 року, суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, вказані договори було укладено між сторонами в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису за допомогою направлення ОТР-пароль на номер телефону відповідача, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов таких договорів. Вказані договори раніше не оспорювалися та не визнавалися недійсними. Поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК України. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Представник відповідача\~у відзиві\~звернула увагу\~суду,\~що договори позики між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем [PERSON] було укладено 02.11.2023 року та 26.10.2023 року, а договір факторингу, за умовами якого позивачу було передано право вимоги за вказаними договорами позики, був укладений 14.06.2021 року, тобто задовго до укладення договорів позики, які є предметом позову. Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору. Стороною позивача було долучено до матеріалів справи докази оплати за договорами факторингу, а саме копії платіжних інструкцій: № 21156 від 15.04.2024 року, № 21169 від 18.04.2024 року (а.с. 157-158). Разом з тим, згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16, майбутні вимоги можуть бути відступлені за умови їх визначеності, тоді як передача невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, в тому числі на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, оскільки його не індивідуалізовано належним чином, спираючись на положення статей 6, 626, 628, ч.1 ст. 638, ст.1054, ст. 1048 та з урахуванням ст. 639 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої\~статті 203 ЦК України\~прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514\~ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 року по справі № 914/868/17). При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу самого зобов`язання, на підставі якого може виникнути вимога. На підтвердження факту переходу прав вимоги від ТОВ «ФК «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» сторона позивача посилається на договір факторингу № 14/06/2021, який було укладено 14.06.2021 року, та додаткові угоди до нього (а.с. 15-18), тоді як договори позики № 76819136 та № 4353589 були укладені 26.10.2023 року та 02.11.2023 року відповідно, тобто після відступлення прав вимоги, що вказує на безпідставність доводів позивача. Суд звертає увагу, що договори позики між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем було укладено 02.11.2023 року та 26.10.2023 року, а договір факторингу, за умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» було передано право вимоги за вказаними договорами позики, був укладений 14.06.2021 року. За таких обставин, передати право вимоги за зобов`язанням, яке взагалі не існувало на момент укладення договору факторингу, неможливо, а тому право вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» до відповідача [PERSON] за договором факторингу від 14.06.2021 року набуто не було. Укладення у подальшому реєстру прав вимоги до конкретного боржника не свідчить про набуття позивачем права вимоги до [PERSON] за договорами позики № 76819136 та № 4353589, оскільки станом на 14.06.2021 року у ТОВ «ФК «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» не існувало право вимоги до відповідача. Враховуючи наведені обставини, а також те, що позивач не має права вимоги до відповідача за договорами позики, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договорами позики № 76819136 від 26.10.2023 року та № 4353589 від 02.11.2023 року. Щодо стягнення заборгованості за договором позики № 6476922 від 16.11.2023 року та кредитним договором № 05020-10/2023 від 13.10.2023 року, суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, вказані договори було укладено між сторонами в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису за допомогою направлення ОТР-пароль на номер телефону відповідача, сторони досягли згоди щодо істотних умов таких договорів. Вказані договори раніше не оспорювалися та не визнавалися недійсними. Також, стороною позивача було долучено до матеріалів справи докази оплати за договорами факторингу, а саме копії платіжних інструкцій: № 21233 від 30.04.2024 року та № 21125 від 10.04.2024 року (а.с. 159-160). Враховуючи надані суду докази, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 6476922 від 16.11.2023 року та кредитним договором № 05020-10/2023 від 13.10.2023 року. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначила, що позивачем до матеріалів справи не долучено детальних розрахунків заборгованості (простроченої заборгованості та всіх інших платежів за договорами позики/фінансового кредиту по кожному договору, по кожному платіжному періоду та підставу їх нарахування за період з дня укладення договорів позики/фінансового кредитування по дату відступлення права вимоги, а також документів, які б підтверджували перерахування коштів (і суми перерахування) на рахунок позичальника, та погашення позики/кредиту відповідачем. Разом з тим, відповідач [PERSON] , будучи стороною вказаних правочинів, мав можливість надати суду відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів стосовно того, що відповідні кошти не зараховувались на його картковий рахунок у період часу, про який стверджує позивач, або того, що картковий рахунок йому не належить, проте зазначеного не зробив, та, всупереч ст. 81 ЦПК України, не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що вказаний договір він не укладав або доказів погашення ним зазначеної заборгованості. Суд вважає, що сторона відповідача, заперечуючи отримання коштів, застосувала концепцію «негативного доказу» при вирішенні цього спору (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13), оскільки належних доказів таких тверджень стороною відповідача не надано при тому, що відповідач мав безперешкодний та повний доступ до своїх банківських даних. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, сторона відповідача, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення. Суд також звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, Верховним Судом у вказаній постанові наголошено, що незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Вказана позиція суду узгоджується також з висновками Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19. Посилання сторони відповідача у відзиві на те, що представником позивача не надано жодних доказів виконання договору та вимог закону в частині повідомлення відповідача про відступлення права вимоги суд до уваги не приймає, оскільки згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 визначено, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів погашення заборгованості відповідачем ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попередніх кредиторів. При умові,\~що відповідач\~з будь-яких\~підстав не\~отримав повідомлення\~про відступлення\~права вимоги,\~має місце\~той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним, відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву посилалась на те, що відповідач є військовослужбовцем та відноситься до другої категорії осіб, які мають пільги, встановлені частиною 15 статті 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон), а тому має право на звільнення від сплати процентів за користування кредитом. Так, ч. 9 ст.\~1\~Закону визначено, що військовослужбовці це особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час. Положеннями ст.ст. 1, 2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Матеріалами справи підтверджено, що згідно довідок № 430 від 23.08.2024 року та № 99 від 28.01.2025 року, виданих командиром ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, солдат [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом під час повної мобілізації у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України з 04.01.2024 по теперішній час, брав участь у заходах, необхідних для оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи у складі ВЧ [NUMBER] (а.с. 133-135). Відповідно до ч. 15 ст.\~14\~Закону (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Таким чином, на відповідача [PERSON] з 04.01.2024 року, як на військовослужбовця, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, поширюються пільги, передбачені п. 15 ст.14 Закону, та з часу його призову на військову службу штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом не мають бути нараховані. Із наданих розрахунків заборгованості вбачається, що заборгованість за відсотками за кредитним договором № 05020-10/2023 від 13.10.2023 року нараховувалась з 29.04.2024 року, а за договором позики № 6476922 від 16.11.2023 року з 10.04.2024 року (а.с. 50, 65). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заборгованість за відсотками за кредитним договором № 05020-10/2023 від 13.10.2023 року у розмірі 6\~800 грн. та договором позики № 6476922 від 16.11.2023 року у розмірі 6\~262,60 грн. не підлягає стягненню із відповідача. Поряд із цим, слід зазначити, що наявність у відповідача статусу, який надає йому право на звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом, не звільняє його від відповідальності щодо погашення заборгованості по тілу кредиту за вказаними договорами. При цьому, не звернення відповідача [PERSON] до позивача та не надання ним документів, які дають йому відповідні пільги передбачені п. 15 ст. 14 Закону, суд оцінює відповідно до вимог процесуального законодавства з урахуванням конкретних обставин цієї справи та вважає, що відсутність звернення відповідача до первісних кредиторів та у подальшому до позивача, не спростовує той факт, що на [PERSON] розповсюджується дія вказаного Закону. До того ж, за наявності позову фінансової установи про стягнення боргу за кредитним договором суди повинні самостійно здійснювати перерахунок кредитної заборгованості з огляду на поширення на позичальника пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права висловлено у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 по справі № 642/548/21, провадження № 61-9565св22. Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1\~ст. 95 ЦПК України). За змістом ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.09.2023 року у справі № 465/4873/20 (провадження № 61-6627св23) зазначено, що позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд не може вчиняти активних дій, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеній, зокрема, у п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 року у справі № 209/3103/21 зазначив, що при вирішенні цивільних справ судами ураховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2022 року у справі № 194/329/15-ц (провадження № 61-3753св22) вказано, що загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, оскільки відповідачем до цього часу отримані грошові кошти за вказаними договорами повернуті не були, суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь заборгованості за вказаними договорами у загальному розмірі 115 825,70 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 154,07 грн. (4\~700 грн. * 3\~028 грн. / 92\~368,60 грн.) Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial