Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що складається з А - житловий будинок, площею 33,9 кв.м., а - прибудова, площею 6,7 кв.м., а1 - прибудова, площею 12,6 кв.м., а2 - ганок, площею 6,5 кв.м., Б - літня кухня, площею 16,7 кв.м., №1-2, К - ворота, огорожа, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог вказав, що на початку 60-х років минулого століття його покійні батьки отримали від місцевої влади земельну ділянку по [ADDRESS] та побудували на цій земельній ділянці будинок з господарчими спорудами. Потім через пожежу, яка мала місце 04 серпня 2008 року у приміщенні інституту ДП «Дніпроцивільпроект» по вул. Січеславська Набережна, 29-а у м. Дніпро, що підтверджується наданою позивачу відповіддю, було знищено більшу частину документації із землеустрою, що посвідчують право на землю. Таким чином, позивач не має можливості отримати відповідну інформацію щодо дати та умов отримання його батьками земельної ділянки. Зазначає, що на час смерті його батька, який помер [INFO] , його дружина, тобто матір позивача, та позивач були зареєстровані та проживали з ним на час його смерті, а тому вони обоє успадкували належне батькові майно, а саме частину будинку. Таким чином, матір позивача отримала право власності на частини спірного будинку. [INFO] померла матір позивача [PERSON] , яка за життя заповіт не склала та інших спадкоємців не мала. В 2024 році позивач звернувся до приватного нотаріуса Федосєєвої В.О. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, але постановою від 10 жовтня 2024 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивач не надав документи, що підтверджують право власності на житловий будинок батьків та в Єдиному Реєстрі прав власності на нерухоме майно і КП «Дніпропетровське МБТІ» таке право власності не зареєстровано. Також зазначив, що він не претендує на іншу частину домоволодіння, яка належала матері, оскільки на час її смерті він не був зареєстрований у вказаному будинку і на протязі шести місяців не звертався до нотаріуса із заяво про прийняття спадщини після смерті матері. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Федосєєвої В.О. належним чином засвідчену копію спадкової справи після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач у судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити, проти заочного розгляду справи з ухваленням заочного рішення не заперечував. Додатково суду пояснив, що на іншу частини будинку він не претендує, оскільки ця частина будинку є зруйнованою та він з адвокатом вирахував, що залишилася якраз та частина будинку, на яку він просить визнати за ним право власності. Представник відповідача належним чином та завчасно сповіщений про дату і час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, вислухавши позивача, дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини. Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). З 16 серпня 1984 року по 21 січня 1997 року позивач проживав з батьками за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-26,35). [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.27). Станом на день смерті батька позивача [PERSON] , з ним проживали позивач та його дружина [PERSON] (а.с.35). [INFO] померла матір позивача [PERSON] (а.с.29). Станом на 31 грудня 2012 року технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності за адресою: [ADDRESS] , не проводилася (а.с.36). У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек інформація щодо нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , відсутня (а.с.38,91,93). Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не має можливості надати достовірну інформацію з Державного реєстру земель, підтвердити або спростувати наявність або відсутність зареєстрованих прав на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.37). Відповідно до технічного паспорту, складеного станом на 24 жовтня 2024 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складається з А - житловий будинок, площею 33,9 кв.м., а - прибудова, площею 6,7 кв.м., а1 - прибудова, площею 12,6 кв.м., а2 - ганок, площею 6,5 кв.м., Б - літня кухня, площею 16,7 кв.м., №1-2, К - ворота, огорожа. Роком побудови вказаних будівель та споруд вказано 1962 рік (а.с.40-49). Після смерті матері позивача [PERSON] спадкова справа не заводилася (а.с.120). 30 серпня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , вказуючи, що він прийняв спадщину згідно п.3 ст. 1268 ЦК України (а.с.78). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Федосєєвою В.О. від 10 жовтня 2024 року відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки позивачем не надано документів, що підтверджують право власності на будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.94). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховуються такі обставини. Відповідно до пунктів 4, 5 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. За правилами ст. ст. 548,549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім`я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов`язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім`я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього. Відповідно до ст. ст. 529 - 531 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємцями за законом першої черги були в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні зі спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). За частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Визнання права є способом захисту права, передбаченим пунктом першим частини другої статті 16 ЦК України. У відповідності до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Позивач обґрунтовував позовні вимоги про визнання за ним права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування за законом після смерті батька, посилаючись на те, що відсутність правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння позбавляє його можливості у позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. У постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року в справі N 6-137цс13 зроблено висновок, що "спірний житловий будинок був збудований у 1957 році. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації". Відповідно до частин третьої та четвертої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року в справі N 303/7555/15-ц (провадження N61-9383св18). Крім того, згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року N 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, побудовані до 05 серпня 1992 року не належать до самочинного будівництва, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги також і тим, що частина спірного будинку належала матері позивача на праві спільного майна подружжя, а тому вони з матір`ю фактично успадкували по частині кожний нерухомого майна, яке залишилося після смерті батька, на яку позивач і просить визнати за ним право власності. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований до 05 серпня 1992 року та законодавством не вимагалося реєстрації права власності на таке нерухоме майно, спірне домоволодіння не належить до самочинного будівництва, суд приходить до висновку, що спадкодавець за життя набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved