Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив наступне. 04 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримав в борг 3000 грн, про що складено розписку від 04.06.2021. Відповідно до умов договору позику, відповідач зобов`язався повернути позику до 15.06.2021 включно, а у випадку прострочення коштів сплатити штраф у розмірі 2 % за кожен день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів. Також 31 серпня 2021 року між тими ж сторонами було укладено ще один договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримав в борг 14400 грн, про що складено розписку від 31.08.2021. Відповідно до умов договору позику, відповідач зобов`язався повернути позику до 15.09.2021 включно, а у випадку прострочення коштів сплатити штраф у розмірі 4 % за кожен день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів. Однак відповідач суму позики за договорами позики не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка складається: за договором позики від 04.06.2021 у розмірі 3000 грн. сума позики, 15240 грн. - штрафні санкції, 62,63 грн. 3% річних від простроченої суми, 200,27 грн збитки від інфляції; за договором позики від 31.07.2021 у розмірі 14400 грн. сума позики, 93312 грн. штрафні санкції, 191,74 грн. 3% річних від простроченої суми, 946, 02 грн. збитки від інфляції, а всього у розмірі 127352,66 грн., яку просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 17.04.2025 було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного провадження без виклику учасників розгляду справи. 09.05.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача позовні вимоги визнає частково. Зокрема, зазначає, що відповідач вважав, що виконав умови договору, оскільки надав позивачу товариську послугу за виконання якої сторони дійшли згоди про погашення його боргових зобов`язань та відсутності будь-яких вимог до відповідача, однак незадовго до подачі позову позивач зателефонував та нагадав про борг та штрафні санкції, з якими відповідач не погоджується. Так, відповідно до змісту розписок відповідач зобов`язався у випадку прострочення повернення коштів сплати штраф у розмірі 2 % та 4 % відповідно за день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів. Отже, у розписках сторони передбачили сплату штрафу не за кожен день, а за один день прострочення, тобто неустойка у виді штрафу передбачена за сам факт порушення зобов`язання. Таким чином, штраф за факт порушення виконання зобов`язання повинен складати: за розпискою -1 у розмірі 60 грн., за розпискою -2\~у розмірі 576грн. Крім цього, представник відповідача посилається на практику Верховного Суду щодо можливості зменшення неустойки у разі, якщо вона значно перевищує розмір збитків, що є проявом пропорційності у цивільному праві. Також представник відповідача зазначила, що в розрахунок для визначення інфляційних збитків не повинні враховуватися червень та вересень 2021 року, оскільки час прострочення у неповному місяці менший або який дорівнює половині місяця до розрахунку не береться, тому інфляційні збитки за розпискою -1 складають 193,88 грн., а за розпискою -2 складають 764,05 грн. 21.05.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою позивач зазначає, що доводи відповідача про надання йому товариської послуги, за виконання якої вони дійшли згоди про погашення його боргових зобов`язань нічим не підтверджено, тому жодного правового механізму припинення зобов`язання не відбулося, а отже борг не погашений. Вважає, що за невиконання зобов`язання по поверненню позики сторони передбачили в розписках штраф, який є фактично пенею у вигляді відсотків за кожний день прострочення. Розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат складений вірно. 21.05.2025 від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, мотивуючи тим, що згідно умов розписки від 04.06.2021 відповідач повинен був повернути грошові кошти до 15.06.2021 зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 900 грн. Тому з відповідача необхідно також стягнути 900 грн. відсотків за користування позикою. Ухвалою суду від 22.05.2025 дана заява була прийнята судом до розгляду. Сторони в судове засідання не з`явилися, оскільки суд розглянув справу за правилами спрощеного провадження без виклику учасників розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що згідно розписки від 04.06.2021 відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в борг 3000 грн. та зобов`язався повернути позику та відсотки за користування коштами у розмірі 900 грн до 15.06.2021 включно, а у випадку прострочення коштів сплатити штраф у розмірі 2 % за день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів. Також згідно розписки від 31.08.2021 відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в борг 14400 грн, та зобов`язався повернути позику до 15.09.2021 включно, а у випадку прострочення коштів сплатити штраф у розмірі 4 % за день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів. Однак, відповідач в установлені строки позику не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість складається: за договором позики від 04.06.2021 у розмірі 3000 грн. сума позики, 900 грн. проценти за користування позикою, 15240 грн. - штрафні санкції, 62,63 грн. 3% річних від простроченої суми, 200,27 грн. збитки від інфляції; за договором позики від 31.07.2021 у розмірі 14400 грн. сума позики, 93312 грн. штрафні санкції, 191,74 грн. 3% річних від простроченої суми, 946,02 грн. збитки від інфляції, а всього у розмірі 128252,66 грн. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17. Оскільки надані суду розписки засвідчують факт отримання позики у борг і містять умови щодо її повернення, тому судом встановлено, що між сторонами по справі були укладені договори позики грошових коштів Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). З огляду\~на наведене,\~суд доходить\~висновку,\~що відповідач\~дійсно отримав\~від позивача\~гроші у\~борг 04.06.2021\~у сумі\~3000\~грн та\~31.08.2021\~у сумі\~14400\~грн та\~зобов`язалася\~їх повернути\~до 15червня\~2021\~року та\~до 15.09.2021\~року відповідно,\~проте у\~порушення взятих\~на себе\~зобов`язань\~та зазначених\~норм закону\~відповідач позику\~не повернув,\~тому з\~відповідача на\~користь позивача\~необхідно стягнути\~заборгованість за\~договором позики\~від 04.06.2021\~у розмірі 3000 грн сума позики, 900 грн відсотки за користування позикою та заборгованість за договором позики від 31.08.2021 у розмірі 14400 грн сума позики. Щодо позовних вимог про стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання, суд зазначає наступне. За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України). У разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина 3 статті 551 ЦК України). Відповідно до частини 3статті 551 ЦК Українирозмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, провадження № 12-79гс19 (пункт8.24) та від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 (пункт85)). Згідно статей 76,81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності достатті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, в тому числі: введення карантину, встановленого КМ України, нетривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади. Встановлено, що наявність обставин непереборної сили, зокрема воєнних дій за фактом агресії Росії, підтверджена листом Торгово-промислової палати України№ 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року. Окрім того, факт агресії Росії проти України є загальновідомим і не потребує доведення. Однак, сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22). У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Проте, відповідно до приписів статті 617 ЦК України, наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) не звільняє відповідача від виконання обумовленого попереднім договором зобов`язання, а лише може бути підставою для його звільнення від передбаченої законом чи договором відповідальності за його невиконання, зокрема сплати неустойки, відшкодування збитків, моральної шкоди тощо. При цьому суд враховує, що відповідач з 16.01.2021 перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] та безпосередньо бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Росії, позивач звернувся до суду понад 3 роки з моменту порушення відповідачем строку повернення позики, розмір штрафу більше ніж втричі перевищує суму позики. Тому суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки у виді штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором позики від 04 червня 2021 року з 15240 грн. до 3000 грн., а за договором позики від 31.07.2021 з 93312 грн. до 14400 грн. При цьому суд не погоджується з доводами представника відповідача, що сторони обумовили у розписках штраф за несвоєчасне повернення грошових коштів у розмірі 2 % та 4 % відповідно за один день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів. Оцінивши надані позивачем розписки про отримання грошових коштів у борг, суд доходить висновку, що їхній зміст не дає підстав для тлумачення умов зобов`язання в редакції, запропонованій відповідачем, а саме - як таких, що передбачають сплату штрафу за один день, тобто за факт порушення зобов`язання. З аналізу тексту розписок вбачається, що у разі прострочення виконання зобов`язання щодо повернення коштів, відповідач взяв на себе обов`язок сплачувати штраф за кожен день користування грошовими коштами, тобто за весь період прострочення. Формулювання, вжиті у розписках, мають чіткий, однозначний характер і не залишають місця для іншого тлумачення, ніж передбачення сплати штрафу за кожний день прострочення. Таким чином, твердження відповідача про одноразовий характер штрафу не ґрунтується на змісті розписок і суперечить як букві, так і духу зобов`язання, яке він добровільно взяв на себе. Що стосується вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку позивача, доданого до позову, сума 3 % річних та збитків, завданих інфляцією за договором позики від 04.06.2021 за період з 15.06.2021 по 23.02.2022 становить 63,63 грн. та 200,27 грн відповідно, за договором позики від 31.08.2021 за період з 15.09.2021 по 23.02.2022 становить 191,74 грн та 946,02 відповідно. В той же час відповідач, згідно договорів позики від 04.06.2021 та 31.08.2021 відповідач повинен був повернути грошові кошти до 15.06.2021 включно та 15.09.2021 включно. Тому прострочення виконання зобов`язання виникло 16.06.2021 та 16.09.2021 відповідно. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/13071/19, постанова від 20 листопада 2020 року зазначено, щосума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Отже, 3%річних від простроченої суми розраховуються за формулою:С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Таким чином, за договором позики від 04.06.2021 3% річних від простроченої суми складають:3 000,00 x 3 % x 253 : 365 : 100 = 62,38 грн., а за договором позики від 31.08.2021 складають: 14\~400,00 x 3 % x 161 : 365 : 100 = 190,55 грн. Інфляційні втрати розраховуються за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Індекс інфляції липень 2021- \~ \~ \~ \~100,10, серпень 2021 - 99,80, вересень 2021 -101,20, жовтень 2021 - 100,90, листопад 2021 -100,80, грудень 2021 -100,60, січень 2022 -101,30, лютий 2022 -101,60. За договором позики від 04.06.2021 - IIc (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.06462820 Отже, інфляційні втрати за договором позики від 04.06.2021 складають: 3 000,00 x 1.06462820 - 3 000,00 = 193,88 грн. За договором позики від 31.08.2021 - IIc\~(100,90 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,60 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(101,60 : 100)\~= 1.05305931. Таким чином інфляційні втрати за договором позики від 31.08.2021 складають 14\~400,00 x 1.05305931 - 14\~400,00 =\~764,05 грн. За таких підстав, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних у загальному розмірі 252,93 грн. та сума інфляційних втрат у загальному розмірі 957,93 грн. Враховуючи викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, тому витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на рахунок держави.

Outcome: partial