Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

[PERSON] через систему «Електронний суд» подала до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення компенсації за невикористані відпустки. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що починаючи з 04.07.2006 року по 11.09.2024 рік, вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» звільнена з посади лаборанта хімічного аналізу на підставі ст. 38 ч. 1 КЗпП України (за власним бажанням ) у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. У заяві про звільнення, крім звільнення, вона просила роботодавця відповідно приписів ст.ст. 47, 116 КЗпП України у день її звільнення здійснити повний розрахунок належних їй сум при звільненні ( заборгованість з заробітної плати; компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку; компенсацію за невикористану додаткову відпустку з 20.08.2019 року по день звільнення, як «одинокій матері» з урахуванням правових висновків Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 320/11614/20 ) та у разі відмови виплати їй заборгованість з належних їй сум при звільненні надіслати лист з роз`ясненням причин не виплати заборгованості. Відповідач своїм листом від 25.09.2024 року № 01/11/187/4 надісланим Укрпоштою за № 0600967147556 надіслав позивачу трудову книжку, копію наказу про її звільнення та нічого взагалі не повідомив щодо виплати заборгованості з належних їй сум при звільненні. Зазначений лист, вона отримала 06.10.2024 року. З часу припинення трудових відносин всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітної плати, а саме відповідачем не виплачено компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2019-2024 роки, яка склала 60 днів. Відповідач надіслав їй копію наказу (розпорядження) про звільнення, але не видав письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні (стаття 116) та не провів з нею розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Виходячи з того факту, що відповідач не надав письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, нею самостійно здійснюється розрахунок середньоденної заробітної плати виходячи з мінімальної заробітної плати 8000,00 грн. Відповідач не видав розрахункового листка за вересень 2024 рік. Оскільки відповідач в порушенні приписів ст. 47 КЗпП України не надав їй письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, мною самостійно здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати виходячи з мінімальної заробітної плати 800,.00 грн. У липні 2024 рік 22 робочих дні , у серпні 2024 рік 22 робочих дні. 8000,00 грн. + 8000,00 грн. = 16000,00 грн. / 44 робочих днів = 363,64 грн. середньоденна заробітна плата. Наведений розрахунок узгоджується з постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати. Компенсацію за не використані дні щорічної додаткової відпустки 60 днів за період з 2019-2024 роки (60 днів*363.64 грн. середньоденна заробітна плата = 21818.40 грн.) сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Тому просить суд стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на її користь: компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2019-2024 роки у розмірі 21818.40 гривень без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на її користь заробітної плати в межах всієї суми заборгованості. 10.01.2025 р. ухвалою суду відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просить розглядати справу за її відсутності, вимоги підтримує в повному обсязі, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Представник відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяв та клопотань до суду не надав. Правом на подання відзиву не скористався. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що згідно до записів трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 04.07.2006 року по 11.09.2024 рік, вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» звільнена з посади лаборанта хімічного аналізу на підставі ст. 38 ч. 1 КЗпП України. Згідно листа від 25.09.2024 року № 01/11/187/4 відповідач надіслав позивачу [PERSON] трудову книжку, копію наказу про її звільнення та нічого взагалі не повідомив щодо виплати заборгованості з належних їй сум при звільненні. Відповідно до свідоцтва по народження виданого 27.03.2019 року серії [NUMBER] [PERSON] має доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно судового наказу від 27.08.2019 року виданого Красноармійським районним судом Донецької області з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , по зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , яка зареєстрована адресою: [ADDRESS] , фактично проживає: [ADDRESS] , аліменти на неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 20.08.2019 року. Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. За змістом положень статей 10,11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно приписам ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України передбачені строки, порядок та обставини, за яких власник або уповноважений ним орган зобов`язаний здійснювати остаточний розрахунок зі звільненим працівником, зокрема, у разі, якщо день звільнення для робітника не був робочим днем, то належні суми заробітку мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ч.2 ст.116 ЦПК України). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1. Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом загальними принципами міжнародного права. Термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, водночас 06 листопада 1992 року поняття «одинокої матері» було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама. За цим визначенням для визнання статусу «одинокої матері» було необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сам її утримує. 15 листопада 1996 року набрав чинності Закон України «Про відпустки» № 504/96-ВР. Відповідно до пункту 5 частини тринадцятої статті 10 вказаного Закону щорічні (основна та додаткові) відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків. Також, відповідно до статей 181-183 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною). Таким чином, оскільки пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання сплати (аліментів) значення не має. Отже, право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька. Поряд з цим, участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої, оскільки умова утримання (аліменти) для отримання додаткової соціальної відпустки не передбачена ЗУ «Про відпустки», передбачено лише виховання дитини без батька. Додатково, необхідно наголосити, що виховання дитини це обов`язок обох батьків. Соціальна відпустка щодо компенсації за яку заявлено позов направлена на забезпечення можливості батьком (матір 'ю) дитини виконати свій обов 'язок по належному вихованню дитини, забезпечити від того з батьків, який займається вихованням дитини мінімальний достатній рівень уваги, який необхідний такій дитині для її гармонійного розвитку. Обставина утримання дитини іншим з батьків, який не приймає участі у вихованні дитини жодним чином не компенсує дитині той необхідний рівень батьківської уваги та піклування, який необхідний такій дитині і який хоча б частково можливо реалізувати шляхом використання вказаної соціальної відпустки. Відтак обставина сплати аліментів тим з батьків, який не займається вихованням дитини, жодним чином не компенсує можливості, які даються соціальною відпусткою, щодо компенсації за яку заявлено позов. Участь батька або інших осіб в утриманні дитини, яка полягає лише у сплаті аліментів не позбавляє права на отримання додаткової соціальної відпустки. Підсумовуючи викладене суд вважає, що оскільки відповідачем не надавалася позивачу додаткова соціальна відпустка як одинокій матері, то враховуючи положення частини сьомої статті 20 ЗУ «Про відпустки», вказана відпустка є невикористаною і переноситься на інший період. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у зв`язку зі звільненням позивачки компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки підлягає виплаті, а позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору підчас розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved