Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що з 14 травня 2000 року по 22 жовтня 2020 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Він (позивач) був священиком у Громаді парафіян святих Косьми і Даміана УПЦ в селищі Бабинці, а тому у грудні 2007 року його дружина - [PERSON] звернулася до Бабинецької селищної ради Київської області із заявою про переоформлення на її ім`я земельної ділянки площею 0,15 га, наданої під будівництво індивідуального житлового будинку на ім`я Громади парафіян святих Косьми і Даміана УПЦ в [ADDRESS] . Рішенням Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 14 грудня 2007 року вирішено переоформити вказану земельну ділянку з Громади парафіян святих Косьми і Даміана УПЦ на ім`я [PERSON] . У подальшому на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 22 квітня 2014 року реєстраційною службою Бородянського районного управління юстиції Київської області, за відповідачкою було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку площею 0,1391 га, кадастровий номер 3221055300:03:001:0233, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . За час шлюбу на вказаній земельній ділянці ним та відповідачкою за рахунок спільних коштів було побудовано житловий будинок, який було введено в експлуатацію та зареєстровано за відповідачкою 21 березня 2016 року. Крім того, рішенням Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 03 жовтня 2019 року відповідачці надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а 12 грудня 2019 року прийнято рішення, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачки загальною площею 0,1742 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221055300:03:001:0263, яка розташована в [ADDRESS] , однак відповідачка до цього часу не здійснила реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку. Зазначив, що оскільки вказане майно набуто ними у період шлюбу, одна із земельних ділянок хоч і приватизована відповідачкою, проте на ній розташований побудований ними у період шлюбу житловий будинок, а тому вважає, що вказане майно підлягає поділу та просив визнати за ним право власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки площею 0,1391 га, кадастровий номер 3221055300:03:001:0233, що знаходяться в [ADDRESS] , а також частину земельної ділянки площею 0,1742 га, кадастровий номер 3221055300:03:0263, що знаходиться в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 листопада 2023 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Ковальчук Н.Л. позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов не подала. Третя особа Бучанська міська рада свого представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки відповідач та третя особа не повідомили про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, у суду наявні відомості про належне їхнє повідомлення про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що з 14 травня 2000 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т. 1 а.с. 19). Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 18). Рішенням одинадцятої сесії п`ятого скликання Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 14 грудня 2007 року переоформлено на ім`я [PERSON] під будівництво індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 20). Рішенням двадцятої сесії п`ятого скликання Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 24 листопада 2009 року затверджено технічну документацію та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] (т. 2 а.с. 172-174). Згідно інформації з поземельної книги, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 22 квітня 2014 року реєстраційною службою Бородянського районного управління юстиції Київської області (номер відомостей про речове право: 5424257), за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1391 га, кадастровий номер 3221055300:03:001:0233, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 21-22, т. 2 а.с. 9, 152-162, 163-168). Позивач стверджує, що за час шлюбу на вказаній земельній ділянці ним та відповідачкою за рахунок спільних коштів було побудовано житловий будинок, який було введено в експлуатацію та зареєстровано за відповідачкою 21 березня 2016 року. Вказані доводи не спростовані стороною відповідача. Як вбачається з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок загальною площею 172,3 кв.м., житловою площею 67,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване\~21 березня 2016 року за [PERSON] (т. 1 а.с. 21-22, т. 2 а.с. 8). Підставою реєстрації є декларація про готовність об`єкта до\~експлуатації, серія та номер 142153491884, виданий 15.12.2015, видавник ДАБІ у Київській області, що підтверджено наданою суду копією вказаної декларації (т. 2 а.с. 22-23, 24). З досліджених судом доказів вбачається, що впродовж подружнього життя сторони за спільні кошти побудували новий об`єкт нерухомого майна, який у встановленому законом порядку було введено в експлуатацію, та зареєстровано за відповідачем. Таким чином даний житловий будинок є спільним майном подружжя. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,\~може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі\~№ 372/504/17. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як передбачено статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Як визначено ч. 1 ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.\~Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті (ч. 1 ст. 120 ЗК України). Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма\~статті 120 ЗК України\~закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що хоча спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3221055300:03:001:0233 і набута у приватну власність [PERSON] , однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до позивача [PERSON] переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне поділити спільне сумісне майно бувшого подружжя [PERSON] і [PERSON] та визнати за останніми право власності по частині за кожним на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1391 га, кадастровий номер 3221055300:03:001:0233, що знаходяться в [ADDRESS] , а тому позов у вказаній частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині поділу майна подружжя, зокрема земельної ділянки, площею 0,1742 га, кадастровий номер 3221055300:03:0263, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в [ADDRESS] , судом встановлено таке. Рішенням тридцять п`ятої сесії сьомого скликання Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 03 жовтня 2019 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність орієнтованою площею 0,1742 га, для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 23). Рішенням тридцять шостої сесії сьомого скликання Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 12 грудня 2019 року затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,1742 га, кадастровий номер 3221055300:03:001:0263, для ведення особистого селянського господарства, в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 24). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13 листопада 2019 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана земельна ділянка з кадастровим номером 3221055300:03:001:0263 не зареєстрована за відповідачем, а форма власності земельної ділянки вказана як комунальна (т. 1 а.с. 21-22, 25-29). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову позову у вказаній частині, оскільки спірну земельну ділянку надано відповідачу у власність в порядку приватизації 12 грудня 2019 року, а тому така земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, така земельна ділянка не зареєстрована за відповідачем, а форма власності земельної ділянки вказана як комунальна. Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови у позові на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційний до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial