Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом (в редакції від 7 березня 2025 року) до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] про визнання права власності на 2/3 з 10 червня 2011 року та скасування арешту на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:09:202:0028 площею 0.10 га. цільове призначення для обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд, що знаходиться на території Самарського району, а саме за адресою: [ADDRESS] , який накладений постановою державного виконавця Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 10 червня 2011 року набула у власність згідно договорів купівлі продажу на 2/3 домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та 2/3 частки земельної ділянки за цією ж адресою. Кошти було перераховано ПАТ «ВТБ Банк» з метою погашення заборгованості [PERSON] за кредитними зобов`язаннями згідно кредитного договору від 29 травня 2008 року. Державним реєстратором прав на нерухоме майно відмовлено у реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:09:202:0028 досі належить [PERSON] , право власності не перереєстровано і на неї накладений арешт державним виконавцем. Тож позивачка просить визнати за нею право власності на придбану частку земельної ділянки, а також зняти арешт з неї. Ухвалою судді від 12 грудня 2024 року прийнято до провадження справу, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання з викликом сторін. Ухвалою від 3 квітня 2025 року було здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25 квітня 2025 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 16 травня 2025 року позивачка подала заяву про зменшення позовних вимог, та просить скасувати арешт не на всю земельну ділянку, а лише на належну її частку. Інші вимоги залишились без змін. Позивач в судове засідання не з`явився, однак представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, однак подали до суду заяву, в якій вказують, що у них на виконанні знаходиться ряд виконавчих проваджень щодо стягнення заборгованості з [PERSON] . Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] наявний арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12017230, підстава обтяження постанова про відкриття виконавчого провадження 30523890 від 20 грудня 2011 року. [PERSON] та представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу домоволодіння від 10 червня 2011 року [PERSON] придбала у [PERSON] 2/3 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки в той же день і між тими ж сторонами [PERSON] набула у власність 2/3 частини земельної ділянки загальною площею 0.10 га. що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як слідує з витягу з Державного реєстру речових прав від 21 березня 2024 року №370746558 2/3 житлового будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Земельна ділянка за адресою : [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:09:202:0028 площею 0.10 га. належала [PERSON] на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 29 травня 2008 року №8191. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 11 липня 2024 року відмовлено [PERSON] в реєстрації права власності (спільна часткова) на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:09:202:0028, оскільки державним реєстратором встановлена наявність актуального запису в Єдиному реєстрі заборон про обтяження: арешт нерухомого майна, все майно [PERSON] номер запису 12017230, дата реєстрації 27 грудня 2011 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] накладено арешт на нерухоме майно постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Верхньодніпровського районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 20 грудня 2011 року. Відповідно до\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України\~встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі\~статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої\~статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій\~статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Outcome: partial