Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за послуги з теплопостачання квартири [ADDRESS] , сплачені компанії «Київтеплоенерго», та з обслуговування будинку та прибудинкової території у розмірі 28 233,53 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що квартира [ADDRESS] належить йому та відповідачеві на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному. В квартирі зареєстровані позивач, відповідач та члени сім`ї відповідача, але фактично відповідач із сім`єю проживає у заміському будинку. Позивач зазначив, що протягом періоду з 14.04.2021 по 15.08.2024 ним одноосібно оплачено послуги теплопостачання у розмірі 33 446,61 грн, та за період з 01.01.2021 по 31.12.2023 - послуги з утримання будинку та прибудинкової території у сумі 26 020,99 грн. Всього позивачем сплачено 59 467,60 грн, 1/2 частина з яких повинна компенсуватись відповідачем в сумі 28 233,53 грн, оскільки відповідач участі в оплаті витрат не приймав. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). У встановлений судом строк відповідач відзив не подав, натомість надіслав на адресу суду заяву про закриття провадження у справі зв`язку з відсутністю предмету спору. Відповідач обґрунтував заяву тим, що разом з позивачем є співвласником квартири [ADDRESS] , кожному з них належить по 50%. Позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1/2 частини витрат за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири в сумі 28 233,53 грн ґрунтуються на тому, що позивач самостійно сплатив ці послуги. Водночас відповідач звернув увагу, що він з позивачем також є співвласником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , кожному з них належить 50%. Відповідач зазначив, що відповідно до ст. 360 ЦК України, кожен із співвласників повинен брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна пропорційно розміру своєї частки. Протягом лютого 2021 року - липня 2023 року відповідач самостійно здійснював витрати на утримання, управління та збереження будинку, а також сплачував податки та обов`язкові платежі. Загальна сума таких витрат становить 19 235,93 грн, яку, на думку відповідача, позивач повинна йому компенсувати у розмірі 50%. Крім того, 19.07.2023 відповідач на підставі довіреності, уклав договір оренди будинку, отримавши орендну плату за рік у сумі 60 000 грн. Половину цієї суми - 30 000 грн - відповідачу слід було перерахувати позивачу. З цієї суми 27 325 грн було зараховано згідно із заявою про зарахування зустрічних вимог, а залишок 2 675 грн відповідач сплатив 07.06.2024. Крім того, з отриманої орендної плати відповідач сплатив податок у розмірі 10 800 грн та військовий збір 900 грн, частину яких - а саме 5 400 грн та 450 грн відповідно - має компенсувати позивач. Також 09.09.2024 відповідач уклав договір з ТОВ «Липська Естейт» на проведення гідроізоляційних робіт у будинку загальною вартістю 5 300 грн. Позивач, як співвласник, на думку відповідача, повинна компенсувати половину вказаної суми - 2 650 грн. Крім того, між відповідачем та КП «Ходосівське» був укладений договір на встановлення лічильників холодної води в будинку на суму 2 662,79 грн, яку повністю сплатив відповідач. Позивач повинна компенсувати половину цієї суми - 1 331,39 грн. З урахуванням наведеного, відповідач наголосив, що загальна сума витрат, яку він здійснив на утримання спільного майна, становить 58 134,66 грн, а позивач має компенсувати йому половину - 29 067,33 грн. На думку відповідача, вимоги позивача щодо стягнення з нього 28 233,53 грн підлягають зарахуванню як зустрічні вимоги. 25.10.2024 відповідач надіслав позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 28 233,53 грн, про що повідомив позивача. Відповідно до ст. 601 ЦК України, зарахування зустрічних однорідних вимог є підставою для припинення зобов`язань, незалежно від наявності чи відсутності згоди іншої сторони, що підтверджується правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19. Отже, з урахуванням зарахування зустрічних вимог, зобов`язання відповідача перед позивачем щодо відшкодування 1/2 частини витрат за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири в сумі 28 233,53 грн вважаються припиненими. Як наслідок, у справі відсутній предмет спору, підстави для судового розгляду відсутні. З огляду на викладене, відповідач просить закрити провадження у справі на підставі ст. 255 ЦПК України. 11 грудня 2025 року від позивача надійшло заперечення проти клопотання про закриття провадження у справі. Позивач зазначив, що доводи відповідача про відсутність предмета спору є безпідставними. Сторони володіють частками у приватному будинку в [ADDRESS] , проте право власності на нього позивач зареєстрував лише 19.12.2022, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Позивач звернув увагу, що вимоги відповідача щодо відшкодування витрат на утримання зазначеного будинку за період із лютого 2021 року по липень 2023 року є необґрунтованими, оскільки у цей час позивач не мав права власності на цей об`єкт нерухомого майна. Позивач також наголосив, що відповідач та його сім`я зареєстровані за адресою спірної квартири у місті Києві. Щодо заяви про зарахування зустрічних вимог позивач зауважив, що договір оренди житлового будинку у Ходосівці було укладено 19.07.2023 між відповідачем (який діяв і в інтересах позивача як співвласника) та [PERSON] , з якою відповідач перебуває у шлюбі і має спільний бюджет. Відповідно до умов договору оренди, орендна плата становить 5 000 грн за місяць, а строк дії договору - 20 років. Позивач наголосив, що згідно із договором оренди на орендаря покладається обов`язок самостійно і за власний рахунок виконувати всі види ремонтів орендованого будинку. Окрім того, договір суборенди від 20.07.2023 передбачає компенсацію суборендарем усіх комунальних та інших витрат. Позивач зазначив, що стан майна при передачі суборендарю визначався як «добрий (косметичний ремонт)», що свідчить про відсутність необхідності проведення заявлених ремонтних робіт. На думку позивача, оскільки він є співвласником житлового будинку, йому належить 1/2 частина отриманої орендної плати, а саме 30 000 грн, оскільки загальна сума отриманої відповідачем орендної плати становить 60 000 грн. Водночас відповідач фактично перерахував позивачу лише 2 675 грн. Позивач заперечив можливість зарахування витрат на ремонтні роботи у будинку (54 650 грн), оскільки, за умовами договору оренди, такі обов`язки з 19.07.2023 покладені на орендаря, а не на співвласників. Також позивач звернув увагу, що ТОВ «АП.МІ ТЕХНОЛОДЖІЗ» не має відповідних видів діяльності за КВЕД для виконання заявлених ремонтних робіт, а відтак договір підряду є фіктивним. Враховуючи наведене, позивач просив суд відмовити у задоволенні заяви про закриття провадження у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частинах (по 1/2 частині кожному). Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 16.09.2006, виданим на ім`я [PERSON] , а також свідоцтвом про право на спадщину від 16.09.2006, виданим на ім`я [PERSON] . В квартирі [ADDRESS] за вищевказаною адресою зареєстровані місце проживання позивача, а також відповідача та членів його сім`ї, що підтверджується інформаційною довідкою від 07.11.2023. Судом встановлено, що відповідач та його родина фактично проживають окремо у заміському будинку. Позивач одноосібно та за власний рахунок сплатив послуги теплопостачання квартири компанії «Київтеплоенерго» за період з 14.04.2021 по 15.08.2024 на загальну суму 33 446,61 грн, а також послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території за період 01.01.2021 по 31.12.2023 на суму 26 020,99 грн. Отже, загальна сума сплачених позивачем послуг складає 59 467,60 грн, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем суду. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, доказів участі у витратах суду не надано. У частині 1 ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пп. 6, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем, серед іншого, є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 у справі № 521/3743/17-ц, від 19.08.2020 у справі № 703/2200/15-ц. За таких обставин, враховуючи, що позивач довів доказами здійснення ним витрат з утримання об`єкта спільної власності, наявні підстави для стягнення з відповідача частини їх розміру пропорційно розміру частки у спільній власності, тобто 1/2 частини. Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача та закриття провадження у справі у зв`язку із зарахуванням зустрічних позовних вимог з таких мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами. Зарахуванням можуть бути припинені зобов`язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов`язань. Добровільне виконання зобов`язання на стадії виконавчого провадження допускається і шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог (постанова Верховного Суду України від 1 листопада 2005р. № 15/154). Отже вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема, ст. 601 ЦК України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог. Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Як зазначив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором (постанова від 22 січня 2021 року у справі № 910/11116/19). За дотримання умов, передбачених ст. 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених ст. 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним. Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам. Зазначена вище заява позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана відповідачем позивачу, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі. Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням. Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є ясність вимог, коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018р. у справі № 910/6374/17. Разом з тим, як вбачається із заперечень позивача на клопотання, твердження відповідача про безспірність його вимог не відповідає фактичним обставинам, адже вказані вимоги стосуються періоду, у який позивач не мав права власності на об`єкт нерухомого майна. Також між сторонами існує спір щодо відшкодування вартості ремонту та перерахування коштів за орендну плату. Таким чином, наведені обставини свідчать про відсутність підстав вважати безспірними вимоги щодо зустрічної заборгованості. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі, а тому позовні вимоги слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат, які поніс позивач на отримання професійної правничої допомоги суду позивачем надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Бокача І.П. та копію довіреності. Разом з тим, позивачем не надано договору про надання правничої допомоги, яким би був визначений розмір витрат, та документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зважаючи на викладене, відсутні підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved