Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

14.10.2024 позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила постановити рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА. 17.05.2009 між позивачем та відповідачем в храмі св. Миколая в м. Жмеринка відбулось вінчання, після якого вони почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання [INFO] у них народився син [PERSON] , батьківство якого відповідач визнав, шляхом написання заяви до органів державної реєстрації актів цивільного стану. В подальшому позивач завагітніла вдруге, проте на 5 місяці вагітності відповідач залишив її. [INFO] у них народився син - [PERSON] , біологічним батьком якого є відповідач. Під час реєстрації свідоцтва про народження дитини, відповідач не виявив бажання визнати себе батьком дитини, тому відомості про батька в актовий запис про народження дитини внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, за слів матері. Відповідно до рішення суду відповідача було визнано батьком [PERSON] . В подальшому відповідно до рішень суду з відповідача на користь позивача присуджено стягнення аліментів на утримання спільних дітей. Заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] складає 14 996,58 грн, а на утримання [PERSON] 36 902,29 грн, що стверджується відповідними довідками. За лікуванням дітей завжди звертається позивач, вона ж створює умови для забезпечення навчання та розвитку дітей. Діти мають серйозний хвороби стан та потребують значних коштів для покращення їх самопочуття, проте відповідач не цікавиться цим. Відповідачем було подано до суду позовну заяву про зменшення розміру аліментів, що є глузуванням, зневагою та знеціненням потреб власних дітей. На думку позивача відповідач взагалі забув, що у нього є діти, не відвідує їх не проявляє ніякої турботи, все це в сукупності свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА. Відповідач відзиву на позов не подавав. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ. 23.10.2024 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 17.12.2024. Витребувано у третьої особи висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей. 17.12.2024 та 27.02.2025 розгляд справи відкладено. 07.01.2025 до суду надійшли витребувані документи. 08.04.2025 від представника позивача надійшло клопотання про виклик свідків. 08.04.2025 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на 11.06.2025. 11.06.2025 позивач в судовому засіданні підтримала подану позовну заяву та просила задовольнити її з підстав, викладених в позові. Представник третьої особи органу опіки і піклування (служби у справах дітей) виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві представник [PERSON] просила розгляд справи проводити у її відсутність, при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Відповідно до позовної заяви та відомостей виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.27). [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі та повістки про виклик до суду. На адресу суду повернувся конверт із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується поштовим повідомленням наявним в матеріалах справи «УКРПОШТА» №0610201901378, №0610217175898 та №0610237067781 (а.с.32, 68, 79). Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19 зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про розгляд справи судом. Судом вжиті всі передбачені законом заходи для можливості реалізації ним права судового захисту своїх прав і свобод з метою дотримання принципу рівності усіх перед законом. Відповідно частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підставі, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Як вбачається з копії рішення Жмеринського міськрайонногоо суду Вінницької області від 23.01.2023, [PERSON] визнано батьком дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.11-12). Згідно копії ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.06.2024 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів (а.с.13). Відповідно до довідки КЗ «Жмеринський ліцей №3» від 07.10.2024 №280 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дійсно навчаються в КЗ «Жмеринський ліцей №3». Батько [PERSON] у вихованні учнів участі не приймає, їх шкільним життям не переймається: на батьківські збори не з`являється, не спілкується з учителями, не цікавиться навчанням дітей. Піклується про дітей та займається їх вихованням мати [PERSON] (а.с.14). Згідно розрахунків заборгованості зі сплати аліментів Жмеринського ВДВС у Жмеринському районі Вінницької області, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] станом на 01.10.2024 складає 14 996,58 грн, а на утримання [PERSON] станом на 30.09.2024 складає 36 902,29 грн (а.с.15-16). Відповідно до довідки КНП «Жмеринський медичний центр первинної медико - санітарної допомоги» Жмеринської міської ради від 03.10.2024 № 1072/01-02, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають на диспансерному обліку у сімейного лікаря АЗПМС з приводу встановлених медичних діагнозів. За лікуванням дітей зверталась мати [PERSON] , рекомендації щодо лікування виконує в повному обсязі. Батько [PERSON] з приводу надання медичної допомоги, лікування та обстеження дітей не звертався (а.с.17). Згідно акту КП «Жмеринкакомунсервіс» при перевірці було встановлено, що по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Під час опитування стало відомо, що батько [PERSON] жодного разу не відвідував дітей від їхнього народження (а.с.18). Повідомленням від 28.03.2024 [PERSON] Жмеринським ВДВС у Жмеринському районі Вінницької області повідомлено про внесення щодо нього відомостей як боржника до Єдиного реєстру боржників (а.с.19). Постановами головного державного виконавця Жмеринського ВДВС у Жмеринському районі Вінницької області від 28.03.2024 відносно [PERSON] встановлені тимчасові обмеження у зв`язку з заборгованістю зі сплати аліментів (а.с.20-23). Згідно висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 27.12.2024 № 535, комісія прийшла до висновку, що в матеріалах справи та [PERSON] не наведені підстави, що відповідали б ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав [PERSON] , а тому позбавлення його батьківських прав відносно його синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є недоцільним (а.с.61-66). Також, в судовому засіданні були допитані свідки та діти [PERSON] та [PERSON] , які повідомили суду, що жодного разу не бачили свого біологічного батька, не знають як він виглядає, жодного разу батько не вітав їх з святами, не передавав подарунків, не телефонував. Вони підтримують позов матері щодо позбавлення його батьківських прав відносно них. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється молодшою сестрою позивача та хрещеною її сина [PERSON] . Вона підтвердила, що батько дітей самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до них, не бачить дітей, не вітає з днем народження та іншими святами. Відповідача вона не бачила приблизно з 2018 року, не впевнена, що на сьогодні вона взагалі могла його зовнішньо впізнати. Матір відповідача, бабуся дітей, також не цікавиться онуками та не приймає участі в їх житті, хоча проживає в сусідньому будинку. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ. Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з вимогами статті 150 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Статтею 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з частинами 4 - 6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 зазначеної Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ні хто не чинив і не чинить. Відповідно до частини 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Щодо висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Під час засідання комісії з питань захисту дітей органу опіки і піклування Жмеринської міської ради Вінницької області (надалі - Комісія) відповідач [PERSON] двічі присутній не був, будь яких звернень чи клопотань від нього до комісії не надходило, на противагу чому членами комісії були заслухані діти [PERSON] та [PERSON] , які вказали , що батька не пам`ятають та підтримують матір щодо позбавлення його батьківських прав, однак з невідомих для суду причин комісія не взяла до уваги ні заяви матері - [PERSON] ні її синів, які наполягали на позбавленні відповідача батьківських прав, оскільки той ніякої участі у вихованні синів не бере, має заборгованість по сплаті аліментів на їх утримання. Верховний суд у постанові від 12 серпня 2024 року у справі № 758/9245/22 зазначив, що оскаржуваний висновок органу опіки та піклування не породжує певних правових наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин, правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини. Під час розгляду цієї справи надається оцінка усім доказам в сукупності, в тому числі й висновку органу опіки та піклування, які не мають наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. Процесуально висновок органу опіки та піклування не є рішенням, а носить рекомендаційний характер та може бути врахований на розсуд суду. Висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкту владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, так як не породжує жодних юридичних наслідків, не впливає на права та обов`язки сторін, а є носієм доказування при наявності цивільного спору, несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування, має рекомендаційний характер. Суд вивчивши зазначений висновок не бере його до уваги, та оцінює його лише як доказ у даній справі, який носить для суду суто рекомендаційний характер без породження певних правових наслідків, оскільки безпосередньо допитані у судовому засіданні діти підтвердили зазначені в позові обставини, щодо ухилення їх батька [PERSON] від їх виховання, не заперечували проти позбавлення його батьківських прав. Таким чином, вищенаведеними доказами, які не спростовані відповідачем, встановлено, що батько [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своїх синів, не проявляє до них батьківської турботи, не надає їм батьківської опіки та піклування, виявляє байдужість до потреб, стану та проблем дітей, фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків відносно синів, не бере участі у вихованні та догляді за ними, не цікавиться їх здоров`ям, фінансово не утримує, подарунки на свята не дарує, не цікавиться життям, здоров`ям, успіхами та долею дітей, не забезпечує їм необхідного медичного догляду, лікування та харчування, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не надає дітям доступ до культурних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальноприйнятих норм моралі, чим ухиляється від батьківських обов`язків. Крім того, [PERSON] двічі не з`являвся на засідання комісії органу опіки та піклування, що додатково свідчить про факт свідомого нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, небажання змінювати свою поведінку. Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав суд враховує вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, де зокрема зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, суд дійшов переконання про обґрунтованість позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно його дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , оскільки достовірно встановлено, що відповідач не піклується про життя та здоров`я дітей, про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; взагалі не спілкується з ними; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, нехтуючи батьківськими правами та обов`язками. Також суд вважає, що рішення про позбавлення батьківських прав здатне забезпечити належний захист дітей, а мотиви для позбавлення батьківських прав є доречними і достатніми. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, з метою захисту прав та інтересів дитини, вимоги про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню, оскільки встановлено факт свідомого нехтування [PERSON] своїми обов`язками, небажання змінювати свою поведінку. Разом з тим, застосовуючи такий крайній захід як позбавлення батьківських прав, суд роз`яснює відповідачу, що відповідно до ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача, понесені нею при подачі позовної заяви до суду (а.с.4) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved