Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

21 липня 2023 року виконувач обов`язків керівника Жовківської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави з позовом до Кам`янка-Бузької міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, [PERSON] у якому просив суд: скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради №16 від 25.06.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. [PERSON] »; скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради №17 від 21.03.2013 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 укладений між Кам`янка-Бузькою міською радою та [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:005 площею 0,0177 га.; усунути Кам`янка-Бузькій територіальній громаді перешкоди у володінні і користуванні земельною ділянкою загального користування (тротуаром). В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилався на те, що передана у власність земельна ділянка [PERSON] площею 0,0177 га. частково накладається на землі загального користування населених пунктів, які не можуть передаватися у приватну власність, а саме тротуар по [ADDRESS] . А оскільки землі загального користування віднесено до земель, які не можуть передаватися у власність, то орган місцевого самоврядування не мав повноважень передавати таку земельну ділянку у власність, а тому позовні вимоги є підставні. Ухвалою суду від 24.07.2023 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 17.08.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] у якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Так, відповідач посилався на те, що на етапі прийняття оскаржуваних рішень, орган місцевого самоврядування не мав документів із визначеними «червоними лініями» [ADDRESS] , яких немає досі, що у свою чергу свідчить про відсутність будь-яких порушень. Крім того вказує, що наявність червоних ліній не дає підстав для витребування земельної ділянки, а лише покладає на власника певні додаткові обов`язки і визначаючи такі червоні лінії необхідно враховувати вже існуючі земельні ділянки, однак скасування права власності не може відбуватися. Відповідач також звертає увагу у відзиві на необхідність застосування належного способу захисту і вказує на те, що він застосовуючи розумну обачність не міг знати про існування червоних ліній. 22.08.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у якому вказує, що Головне управління Держгеокадастру у Львівській області не порушувало прав позивача, а заявлена вимога про скасування права власності на земельну ділянку є наслідком скасування рішення про її виділення. 08.09.2023 від представника [PERSON] надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у задоволенні якого судом було відмовлено ухвалою від 08.09.2023. 08.09.2023 від прокурора надійшло клопотання про призначення у справі комплексної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи і таке клопотання було задоволено судом ухвалою від 08.09.2023. 20.02.2025 від Львівського НДІ до суду надійшов висновок комплексної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №3954-Е від 12.02.2025. 07.03.2025 від прокурора надійшла заява про зміну предмету позову у якій прокурор просив суд: скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 51,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] (металевий павільйон-магазин) із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи; скасувати рішення Кам`янка-Бузької\~міської ради\~№16\~від 25.06.2008\~«Про затвердження\~технічної документації\~із землеустрою\~гр.\~ [PERSON] »;\~скасувати рішення\~Кам`янка-Бузької\~міської ради\~№17\~від 21.03.2013\~«Про продаж\~земельної ділянки\~несільськогосподарського призначення»;\~визнати недійсним\~договір купівлі-продажу\~земельної ділянки\~від 23.06.2014\~укладений між\~Кам`янка-Бузькою\~міською радою\~та [PERSON] ;\~скасувати державну\~реєстрацію права\~приватної власності\~ [PERSON] \~на земельну\~ділянку з\~кадастровим №4622110100:01:009:0179\~площею 0,0012\~га.;\~скасувати державну\~реєстрацію права\~приватної власності\~ [PERSON] \~на земельну\~ділянку з\~кадастровим №4622110100:01:009:0180\~площею 0,0165\~га.;\~усунути Кам`янка-Бузькій\~територіальній громаді\~перешкоди у\~володінні і\~користуванні земельною\~ділянкою загального\~користування шляхом\~демонтажу (знесення)\~нежитлового приміщення\~площею 51,4\~кв.м. за адресою [ADDRESS] (металевий павільйон-магазин). В обґрунтування такої заяви прокурор посилався на те, що відповідач поділив спірну земельну ділянку на дві окремі, а тому необхідно скасовувати право власності на дві новоутворені земельні ділянки, так як має місце накладання на землі загального користування. Крім того, як встановлено висновком експерта, нежитлове приміщення будівля павільйон не відповідає ознакам щодо нерухомого майна, а тому його державна реєстрація була здійснена помилково, що має наслідком необхідність скасування такої державної реєстрації. 01.04.2025 до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] адвоката Кравчука П.І. у якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, які викладені у заяві про зміну предмету спору. Зокрема вказує, що у такій заяві прокурор фактично змінив підставу і предмет спору, що не допускається, неправильно визначив ставку для сплати судового збору. Крім того, вказує, що у справі відсутні дані про накладання земельної ділянки на тротуар, яке мало би місце на час передачі земельної ділянки у власність, а посилання на існуючий детальний план території вважає безпідставним, так як рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 скасовано рішення міської ради про його затвердження власне з підстав того, що такий детальний план території не врахував наявність існуючого права власності [PERSON] . У даному відзиві представник також наголошує, що висновки експерта щодо нерухомого майна є помилкові та суперечливі, тому ним ініційовано самостійне проведення експертизи. Ухвалою суду від 07.04.2025 заяву про зміну предмету позову прийнято до розгляду, а також закрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 25.04.2025 до суду надійшов відзив на заяву про зміну предмету позову від Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, де цей відповідач вказує на неналежності його як відповідача і просить відмовити у задоволенні вимог до нього. 05.05.2025 представник відповідача [PERSON] , адвокат Кравчук П.І. надав суду висновок експерта ТзОВ «Судово-експертне бюро України» від 24.04.2025 №16/25, який здійснено на замовлення відповідача. 02.06.2025 представник відповідача Кам`янка-Бузької міської ради надала суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які судом прийнято до матеріалів справи. У судовому засіданні прокурор Клак Ю.Г. просив суд позовні вимоги задоволити повністю, оскільки в ході проведення судової експертизи встановлено, що земельна ділянка, яка надана відповідачу [PERSON] накладається на землі загального користування тротуар по [ADDRESS] , а також будівля, під яку було передано земельну ділянку не відповідає ознакам нерухомого майна, а тому таке майно було помилково зареєстровано як нерухоме. Представник відповідача Кам`янка-Бузької міської ради Маценко О.О. у судовому засіданні позовні вимоги прокурора визнала повністю, вважаючи їх обґрунтованими та підставними. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кравчук П.І. проти задоволення позовних вимог заперечив повністю. Зокрема пояснив, що будь-якого накладання земельних ділянок не існує, така обставина не доведене перед судом. Також, не доведено, що спірне будівля не є нерухомим майном, на підтвердження чого надав висновок зроблений на замовлення сторони відповідача. Також посилався на те, що відповідно до чинного на даний час закону, такі порушення права підлягають захисту шляхом віндикаційного позову, однак прокурор пропустив позовну давність для звернення з такими вимогами. Представник Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в судове засідання явку представника не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Фактичні обставини справи. 20.12.2004 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу приміщення, відповідно до умов якого [PERSON] придбав нежитлову будівлю (металевий павільйон-магазин) загальною площею 51,4 кв.м, яка розташована за адресою [ADDRESS] і 07.02.2005 було здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на це приміщення (том 1, а.с. 108-109). 25.06.2008 Кам`янка-Бузькою міською радою було прийнято рішення №16 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. [PERSON] » і вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо укладення договору оренди на земельну ділянку площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі (металевий магазин-павільйон) в [ADDRESS] , громадянину [PERSON] . Також, цим рішенням вирішено надати в оренду терміном на 5 років, земельну ділянку площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі (металевий магазин-павільйон) в [ADDRESS] , громадянину [PERSON] (том 1, а.с. 25). 21.03.2013 Кам`янка-Бузька міська рада прийняла рішення №17 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення» і вирішила затвердити технічну документацію із землеустрою та звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення по продажу у власність земельної ділянки площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі в [ADDRESS] , громадянину [PERSON] . Також, цим рішенням вирішено продати у власність [PERSON] земельну ділянку несільськогосподарського призначення по продажу у власність земельної ділянки площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі в [ADDRESS] . Затверджено ціну продажу цієї земельної ділянки в розмірі 15240 грн. (том 1, а.с. 26). 23.06.2014 між Кам`янка-Бузькою міською радою і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за яким [PERSON] придбав земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 га. призначену для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована в [ADDRESS] за ціною 16086,00 грн. (том 1, а.с. 20-23). 23.06.2014 за [PERSON] було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 га. призначену для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована в [ADDRESS] (том 1, а.с. 30). 27.10.2023 [PERSON] здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 на дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га. та земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га. (том 1, а.с. 205-243). Суть спору. Прокурор вважаючи, що за [PERSON] було неправомірно зареєстровано право власності на металевий павільйон, як на об`єкт нерухомого майна, просив суд скасувати таку державну реєстрацію права власності. Також вважав, що необхідно скасувати усі рішення міської ради, які стосуються формування та продажу земельної ділянки, яка перебуває під даним майном, визнати недійсним договір купівлі-продажу такої земельної ділянки та усунути перешкоди у володінні та користування такою земельною ділянкою територіальній громаді, оскільки має місце накладання цієї земельної ділянки на землі загального користування, а саме на тротуар вулиці міста. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] та його представник вказував, що металевий павільйон належить до нерухомого майна, його було законно отримано у власність, а накладання придбаної ним у міської ради земельної ділянки на місця загального користування відсутнє, натомість навпаки вважав, що встановлені міською радою червоні лінії вулиці не враховували наявного у нього права власності на земельну ділянку. Вирішуючи даний спір, суд виходив з наступних мотивів. Щодо державної реєстрації права власності на будівлю. У своєму позові прокурор просить суд скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 51,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] (металевий павільйон-магазин) із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи (реєстраційний номер майна 6118682). Як на підставу для задоволення такої позовної вимоги прокурор вказує, що спірна будівля не належить до нерухомого майна, а фактично є збірно-розбірною будівлею. Вирішуючи так позовну вимогу суд виходив з наступного. Судом встановлено, що нежитлова будівля за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004, за яким [PERSON] придбав у [PERSON] нежитлову будівлю (металевий павільйон-магазин) і відповідно до витягу від 07.02.2005 ДКП Червоноградське МБТІ здійснило державну реєстрацію права власності [PERSON] на це приміщення (том 1, а.с. 108-109). Матеріали інвентаризаційної справи на будівлю [ADDRESS] свідчать, що первинно, право власності на металевий павільйон - будівлю за адресою [ADDRESS] було зареєстровано Червоноградським МБТІ 15.10.2002 за Підприємством «Оксамит» згідно свідоцтва про право власності на будівлю, на підставі рішення виконавчого комітету Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.09.2002 №376. Державна реєстрація права власності на момент первинного набуття права власності на спірний об`єкт, а також на момент набуття права власності на цей об`єкт [PERSON] була врегульована Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, який був затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (надалі Тимчасове положення). Пунктом 1.6. Тимчасового положення було передбачено, що державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте\~в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Не підлягають державній реєстрації право власності та інші речові права на тимчасові споруди. Водночас, чинним на час здійснення державної реєстрації права власності на спірну будівлю, пунктом 8 Положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 р. №449 передбачено, що прийняття державними приймальними комісіями закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію оформляється актами. Аналіз матеріалів інвентаризаційної та реєстраційної справи Червоноградського МБТІ щодо нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] свідчить, що у таких відсутній акт державної приймальної комісії про прийняття об`єкта в експлуатацію. Також, висновком комплексної, судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 12.02.2025 №3954-Е доводиться, що нежитлова будівля (металевий павільйон-магазин), який знаходиться за адресою [ADDRESS] і належить [PERSON] , не відповідає ознакам щодо нерухомого майна, існує можливість переміщення зазначеного об`єкту без зміни призначення, тому його можливо віднести до збірно-розбірних будівель (том 2, а.с. 123-137). Як видно з дослідницької частини цього висновку експерта, твердження про невідповідність цього об`єкта ознакам нерухомого майна мотивовано тим, що цей об`єкт виготовлений з полегшених конструкцій заводського виробництва (опертий на фундамент металевий каркас до якого кріпляться стінові панелі полегшеної конструкції). Досліджувана конструктивна схема металевого павільйону передбачала як його швидке спорудження, так і його демонтаж та переміщення у інше місце використання. Проведене в процесі експлуатації обкладення стін металевого павільйону 1/2 цегли не виконує несучої функції, носить опоряджувальний характер та не змінило його конструктивної схеми збірно-розбірної будівлі. За таких, встановлених судом фактичних обставин справи, а також вимог нормативно-правових актів у сфері державної реєстрації права власності на нерухоме майно, суд дійшов висновку, що державна реєстрація права власності на металевий павільйон - будівлю за адресою [ADDRESS] здійснена безпідставно, оскільки таке майно не відповідає критеріям нерухомого майна, а також без відповідного документа про введення будівлі у експлуатацію. Суд вважає, що встановлені характеристики такого майна не узгоджуються з вимогам статті 181 ЦК України, який був чинний на час набуття права власності [PERSON] та здійснення за ним державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно. Так, відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з частиною другою цієї статті рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Також, у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація, однак тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю. Верховний Суд\~у постанові\~№ 203/4180/15-ц від 18.12.2019 вказав, що тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення. Отже, суд дійшов висновку, що металевий павільйон - будівля за адресою [ADDRESS] , не відповідала характеристикам нерухомого майна, ані на час первинної реєстрації права власності, ані на час реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] , а тому підставними є доводи прокурора про те, що така державна реєстрація права власності не відповідає закону і підлягає скасуванню. Оцінюючи посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Кравчука П.І. на висновок експерта №16/25 від 24.04.2025 виготовленим експертом Галай О.Р. ТзОВ «Судово-експертне бюро України» суд відзначає, що такий висновок не спростовує вищевказаних висновків суду. Так, представником відповідача долучено до матеріалів висновок експерта №16/25 від 24.04.2025, який здійснено на замовлення адвоката Кравчука П.І. і відповідно до якого: технічна можливість перенесення нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] без її знецінення відсутня, оскільки після перенесення нежитлової будівлі на нове місце, необхідно провести роботи з влаштування фундаменту будівлі, відновлення його облицювання з цегляних стін, відновлення перегородок, проведення робіт з опорядження внутрішніх приміщень, ремонту конструкції металевого каркасу для відновлення її несучої здатності, його облицювання та підключення будівлі до інженерних мереж електропостачання. Аналіз даного висновку експерта свідчить, що у ньому експерт фактично виснує про певну втрату цінності об`єкту під час його переміщення. Однак, суд вважає, що переміщення будь-якого об`єкту, який не є нерухомим (мала архітектурна форма, тимчасова споруда тощо) завжди буде супроводжуватися певними витратами, такими як облаштування нового стійкого місця розміщення, відновлювальний ремонт, підключення до інженерних мереж тощо. На переконання суду, вирішальне значення для вирішення спору у цій частині має в першу чергу відповідь на питання про те, чи існує у даному об`єкті сталий зв`язок об`єкта із землею. Тобто, чи існує нерозривний зв`язок речі і земельної ділянки, який є характерним для будинків і споруд. У даній справі судом встановлено, що спірний об`єкт по своїй суті є металевим павільйоном, який розміщений на бетонній основі, він складається з металевої збірно-розбірної конструкції і у нього відсутній нерозривний зв`язок із землею, який є характерним для будівель і споруд, а тому такий металевий павільйон помилково віднесений до об`єктів нерухомого майна під час здійснення державної реєстрації. Наявні у цьому металевому павільйоні обкладання стін 1/2 цегли, за висновками експерта, не виконує несучої конструкції, а носить лише опоряджувальний характер та не змінює конструктивної схеми збірно-розбірної будівлі. Інших фактичних ознак, які б характеризували об`єкт як нерозривно пов`язаний із землею, судом не встановлено, а тому такий об`єкт не є нерухомим майном в розумінні закону. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 зроблено правовий висновок, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає Згідно положень абзацу другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Відтак, суд вважає, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно підлягає до задоволення як обґрунтована та підставна. Заперечення адвоката Кравчука П.І. в частині того, що неможливо скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно без скасування правовстановлюючого документа на таке майно, яким у даному випадку є договір купівлі-продажу приміщення від 20.12.2004 є безпідставні. Так, право власності [PERSON] на металевий павільйон-магазин площею 51,4 кв.м., як на рухому річ, не оспорюється і таке право власності зберігається за відповідачем. Дефект державної реєстрації права власності не пов`язаний із правомірністю набуття такого майна у власність, такий дефект державної реєстрації права власності пов`язаний із неможливістю віднесення даного об`єкта до категорії нерухомого майна і як наслідок його державної реєстрації. Водночас, суд вважає, що не може бути задоволена позовна вимога прокурора в частині закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи, оскільки у справі відсутні дані про відкриття такого розділу. Натомість, як видно з матеріалів справи, така реєстрація права власності була здійснена до запровадження Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, як зазначено у частині сьомій статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав. Оскільки питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт судом не вирішується, то визначені даною нормою закону підстави для ухвалення рішення про закриття розділу Державного реєстру прав відсутні. Щодо скасування рішень міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою від 25.06.2008 та рішення про продаж земельної ділянки від 21.03.2013. У своїй позовній заяві прокурор просить суд скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради №16 від 25.06.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. [PERSON] », рішення №17 від 21.03.2013 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення». Як на підставу таких позовних вимог посилається на те, що земельна ділянка, якої стосуються такі рішення належить до земель загального користування, які не підлягають передачі у приватну власність, а тому такі рішення не відповідають вимогам закону. Так, дійсно 25.06.2008 Кам`янка-Бузькою міською радою було прийнято рішення №16 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. [PERSON] » відповідно до якого вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо укладення договору оренди на земельну ділянку площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі (металевий магазин-павільйон) в [ADDRESS] , громадянину [PERSON] . Також, цим рішенням вирішено надати в оренду терміном на 5 років, земельну ділянку площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі (металевий магазин-павільйон) в [ADDRESS] , громадянину [PERSON] (том 1, а.с. 25). В подальшому, рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 21.03.2013 №17 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення» вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою та звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення по продажу у власність земельної ділянки площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі в [ADDRESS] , громадянину [PERSON] . Також, цим рішенням вирішено продати у власність [PERSON] земельну ділянку несільськогосподарського призначення по продажу у власність земельної ділянки площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі в [ADDRESS] . Затверджено ціну продажу цієї земельної ділянки в розмірі 15240 грн. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180). З пункту 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 видно, що такий договір укладено на підставі рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 21.03.2013 №17, а отже таке рішення міської ради вичерпало свою дію шляхом його виконання і його скасування не призведе до ефективного захисту права на земельну ділянку. Аналогічно, не призведе і до ефективного захисту права скасування рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 25.06.2008 №16 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. [PERSON] ». З огляду на такі мотиви, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про скасування рішень міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою від 25.06.2008 та рішення про продаж земельної ділянки від 21.03.2013. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки. Прокурор просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 укладений між Кам`янка-Бузькою міською радою та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, які утворилися після їх поділу. Звертаючись до суду із позовом у цій частині, прокурор посилався на те, що земельна ділянка, яка була продана [PERSON] згідно даного договору частково накладається на землі загального користування населених пунктів, які не можуть передавати у власність, а саме на тротуар по [ADDRESS] . Судом встановлено, що 23.06.2014 між Кам`янка-Бузькою міською радою і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за яким [PERSON] придбав земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 га. призначену для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована в [ADDRESS] за ціною 16086,00 грн. (том 1, а.с. 20-23). Того ж дня, 23.06.2014 за [PERSON] було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 га. призначену для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована в [ADDRESS] (том 1, а.с. 30). В подальшому, у процесі розгляду даної справи, а саме 27.10.2023 [PERSON] здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 на дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га. та земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га. (том 1, а.с. 205-243). У листі-відповіді від 14.07.2023 Кам`янка-Бузька міська рада вказує прокурору, що розглянувши графічні матеріали містобудівного обґрунтування земельної ділянки для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі [PERSON] в [ADDRESS] (кадастровий №4622110100:01009:0005) має місце накладання габаритів земельної ділянки на існуючу пішохідну зону (тротуар), що у свою чергу є можливим порушенням «червоних ліній» вул. Тютюнника. Однак, на даний час, встановити точний розмір та місце накладання є неможливим у зв`язку з відсутністю технічних даних (том 1, а.с. 24). Як зазначено у частині 4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки. Відтак, землі загального користування, до яких належить зокрема пішохідна доріжка дійсно не можуть передаватися у приватну власність, однак встановлення такої обставини, як і частини земельної ділянки, яка має накладання, має відбуватися на підставі належних та допустимих доказів. Здобутим у справі висновком комплексної, судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 12.02.2025 №3954-Е встановлено: - до проведення поділу на дві ділянки з кадастровими номерами 4622110100:01:009:0179 та 4622110100:01:009:0180 частина земельної ділянки кадастровий номер 4622110100:01:009:0005, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою [ADDRESS] і яка належала на праві власності [PERSON] , площею 0,0071га була розташована в межах червоних ліній (накладалась на землі загального користування у тому числі на тротуар) [ADDRESS] ; - станом на день складання висновку судової експертизи земельна ділянка кадастровий номер 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , площею 0,0012га розташована в межах червоних ліній (накладається на землі загального користування) [ADDRESS] ; - частина земельної ділянки кадастровий номер 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою [ADDRESS] і яка належить на праві власності [PERSON] , площею 0,0059га розташована в межах червоних ліній (накладається на землі загального користування) [ADDRESS] . З дослідницької частини такого висновку експерта видно (том 1, а.с. 128), що визначаючи межі червоних ліній [ADDRESS] , експерт виходив із затвердженого рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 23.08.2018 №14 детального плану території. Як видно з матеріалів справи, рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 23.08.2018 №14 затверджено детальний план території по [ADDRESS] , яким фактично охоплюється і земельна ділянка з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою [ADDRESS] (том 1, а.с. 204, 247). Однак, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 у справі №380/4894/24, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025 визнано протиправним та нечинним рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 23.08.2018 №14 (том 2, а.с. 193-202). Таким чином, оскільки взятий експертом за основу детальний план території визнаний у встановленому законом порядку судом протиправним, то у цій частині висновок експерта не може слугувати доказом накладання спірної земельної ділянки на землі загального користування міста Кам`янка-Бузька, оскільки він ґрунтується на даних, які перестали існувати. Також, як видно із долученої до матеріалів справи копії рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 29.04.2025 №25, таким затверджено детальний план території по [ADDRESS] і як стверджує представник міської ради у судовому засіданні, будь-які дані не змінилися, в тому числі і червоні лінії по [ADDRESS] . Проте, суд на підставі даного доказу не може дійти самостійного висновку про те, чи має місце накладання земельної ділянки на червоні лінії і яка площа такого накладання. Будь-якого експертного дослідження щодо даних цього детального плану території матеріали справи не містять. За таких умов, перед судом не доведено, що має місце накладання спірної земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача [PERSON] на земель загального користування міста Кам`янка-Бузька. Більше того, відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Проте, наявне у матеріалах справи викопіювання з генерального плану (том 1, а.с. 147) не дає можливості встановити місцезнаходження червоних ліній на [ADDRESS] , а як зазначив експерт у своєму висновку від 12.02.2025 №3954-Е встановити, чи накладалась (якою площею) на землі загального користування [ADDRESS] земельна ділянка з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0071 га станом на 21.03.2013 не надається можливим. Відтак, оскільки ані на момент прийняття рішення про продаж земельної ділянки (21.03.2013), ані на момент розгляду справи в суді, встановити, чи накладалась (якою площею) на землі загального користування [ADDRESS] з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0177 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою [ADDRESS] і яка належала на праві власності [PERSON] не надається можливим, то у задоволенні позову у відповідній частині необхідно відмовити за недоведеністю. Щодо нікчемності договору купівлі-продажу земельної ділянки. У своєму позові прокурор посилався зокрема на те, що державна реєстрація права власності на металевий павільйон була проведена незаконно, а також вважав, що договір купівлі-продажу земельної ділянки під даним об`єктом є недійсний. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (Постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та багатьох інших). Реалізовуючи зазначений принцип у даній справі, суд здійснює самостійне застосування норм права та практики їх застосування судом касаційної інстанції до встановлених фактичних обставин справи. Так, вище судом встановлено, що металевий павільйон - будівля за адресою [ADDRESS] , не відповідає характеристикам нерухомого майна, ані на час первинної реєстрації права власності, ані на час реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] , а тому підставними є доводи прокурора про те, що така державна реєстрація права власності не відповідає закону і підлягає скасуванню. Як видно з дослідженого судом пункту 1 договору купівлі-продажу від 23.06.2014, продавець (Кам`янка-Бузька міська рада) продав, а покупець ( [PERSON] ) купив земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0071 га, призначену для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована по [ADDRESS] (том 1, а.с. 20-23). Тобто, продаж земельної ділянки з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0071 га було здійснено саме відповідачу [PERSON] оскільки у нього у власності був об`єкт нерухомого майна, який розташований на цій земельній ділянці. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (абзац перший частини першої, частина друга статті 116 ЗК України). Згідно частини першої статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частини другої статті 127 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору купівлі-продажу) продаж земельних ділянок державної та комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на конкурентних засадах у формі аукціону здійснюється у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу. А частина перша статті 134 ЗК України передбачала, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Абзац другий частини другої статті 134 ЗК України у зазначеній редакції передбачав виняток із загальних вимог до конкурентного продажу земельних ділянок: не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. За змістом наведеного припису, якщо на розміщений на земельній ділянці об`єкт особа не має права власності, то підстави для застосування неконкурентних засад продажу цієї ділянки відсутні безвідносно до того, чи є цей об`єкт об`єктом незавершеного будівництва, чи завершеним об`єктом нерухомого майна, зданим в експлуатацію у встановленому законом порядку. Саме на такій правовій конструкції наголошувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.07.2022 №923/196/20. Також у цій постанові, та постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки спірний договір купівлі-продажу за відсутності для цього підстави, визначеної в абзаці другому частини другої статті 134 ЗК України, укладений без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, такий договір згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемним Як зазначено у частині першій, другій статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, пункт 72, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, пункт 95). З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 є нікчемний на підставі статті 228 ЦК України, а тому такий договір не може бути визнаний недійсним. Натомість суд може застосувати правові наслідки недійсності нікчемного правочину. Частина п`ята статті 216 ЦК України передбачає, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи такі норми права, а також релевантну практику Великої Палати Верховного Суду, яка наведена у постанові від 20.07.2022 №923/196/20, а також враховуючи те, що прокурор фактично просив суд усунути перешкоди територіальній громаді у користуванні земельною ділянкою, а відповідач вимоги про повернення коштів не заявляв, то суд вважає, що земельну ділянку необхідно повернути у комунальну власність шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] повернути її. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56), від 1 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17 (пункт 7.36), від 1 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 200)). Враховуючи, що спірна земельна ділянка первинно була однією, а дві існуючі земельні ділянки сформовані в результаті її поділу, то поверненню підлягають ті ділянки, які утворилися в результаті поділу. Також суд дійшов висновку, що державну реєстрацію права власності [PERSON] на такі земельні ділянки необхідно скасувати, оскільки таке скасування ефективно захищає порушене право, а такий спосіб захисту цивільних прав узгоджується із визначеними законом способами захисту прав. Суд вважає, що подальше існування державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельні ділянки, набуте на підставі нікчемного правочину не може існувати та підлягає скасуванню. Щодо усунення Кам`янка-Бузькій територіальній громаді перешкоди у володінні і користуванні земельною ділянкою загального користування шляхом демонтажу (знесення). Прокурор просив суд демонтувати нежитлове приміщення\~площею 51,4\~кв.м. за адресою [ADDRESS] (металевий павільйон-магазин) чим фактично хотів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування. Однак, перед судом не доведено, що мало місце накладання земельної ділянки загального користування вулиці Тютюнника і земельної ділянки на якій розташований такий металевий павільйон, що створює неможливість задоволення такої похідної вимоги прокурора. Більше того, з огляду на те, що в результаті такого рішення суду територіальна громада в особі Кам`янка-Бузької міської ради повертає у власність спірну земельну ділянку, то остання має право самостійно ухвалювати рішення про демонтаж об`єктів, які знаходяться на належних їй земельних ділянках без відповідних на те підстав. Тому, у задоволенні такої позовної вимоги суд відмовляє. Щодо доводів учасників процесу про способи захисту порушеного права. У цій справі прокурор вважав, що належним способом захисту прав на спірну земельну ділянку є негаторний позов, який полягав саме в усуненні перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою. Представник відповідача адвокат Кравчук П.І. вважав, що за приписами чинної редакції частини другої статті 391 ЦК України належним способом захисту прав, які прокурор вважає порушеними є саме витребування майна. Оцінюючи такі посилання сторін, суд вважає за необхідне звернутися до послідовної практики Верховного Суду, відповідно до якої спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Тобто, за загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Зважаючи на те, що правовідносини між [PERSON] та Кам`янка-Бузькою міською радою щодо спірної земельної ділянки виникли на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2014, то застосування до таких правовідносин речово-правових способів захисту прав виключається. Водночас, саме застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права в цій справі. Щодо права прокурора на звернення до суду з даним позовом. У своїх запереченнях на позовну заяву представник відповідача у клопотанні від 08.09.2023 вказував на відсутність у прокурора права на звернення до суду з даним позовом. Водночас Велика Палата Верховного Суду у пункті 8.9 постанови від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 сформулювала такий висновок: «Оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються також з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17». Таким чином, з огляду на наведену практику суду касаційної інстанції, суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо відсутності у прокурора права на звернення до суду із даним позовом. Щодо позовної давності. Представник відповідача адвокат Кравчук П.І. у судовому засіданні в усному порядку заявив про застосування позовної давності до вимог прокурора, оскільки вважав, що такий строк пропущений без поважних причин. Водночас прокурор вважав, що вимоги про позовну давність не поширюються на такі вимоги (негаторний позов). Оцінюючи такі посилання сторін суд виходив з того, що до кожного порушеного права необхідно визначати окремо строк для звернення до суду за захистом такого права. Так, у даній справі суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права шляхом скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а також шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину у виді повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Щодо заявленої представником відповідача необхідності застосування позовної давності до такої позовної вимоги як скасування державної реєстрації права власності, то суд вважає, що в даному випадку має місце триваюче правопорушення, а тому позивач вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених прав упродовж усього часу такого порушення. Подібні за змістом висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 04.10.2023 у справі №274/5660/19, де вказано, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, а обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним і забезпечити реальне відновлення порушеного права, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вимога про скасування державної реєстрації права оренди на спірну земельну ділянку на підставі неукладеного договору оренди землі є ефективним способом захисту порушених прав позивача, причому, до правовідносин, які склалися між сторонами у справі, інститут позовної давності не застосовується. Тобто, з огляду на те, що державна реєстрація права власності існує з моменту її вчинення до часу звернення до суду, така державна реєстрація вчинена безпідставно і порушує право територіальної громади, то має місце триваючи порушення, а тому вимога про застосування до такої вимоги строку позовної давності є безпідставна. Щодо вимоги застосувати позовну давність до іншої частини позовних вимог, які стосуються земельної ділянки, то в цій частині суд дійшов висновку, що позовна даність поширюється на такі вимоги згідно загальних норм цивільного законодавства (три роки). Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у п. 213 постанови від 16.04.2025 №924/971/23 зазначила, що для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності в такому випадку починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19, від 29.11.2022 у справі № 910/4905/20, від 22.01.2025 у справі № 753/6230/22). Також, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що держава, хоч і діє через розгалужену мережу органів державної влади, проте не здатна та не зобов`язана здійснювати всеохоплюючий та перманентний контроль за правочинами, які суперечать інтересам держави та суспільства або порушують публічний порядок. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, можливість держави бути обізнаною про порушення своїх прав обмежується сферою компетенції уповноважених органів, через які вона діє у спірних правовідносинах. З огляду на викладене об`єктивна можливість бути обізнаною про порушення своїх прав унаслідок укладення третіми особами правочину, який порушує публічний порядок, виникає у держави не в момент його вчинення, а пов`язана з моментом виявлення такого порушення конкретним повноважним органом, який має компетенцію на представництво держави у цих правовідносинах (пункти 219-221 постанови). У даній справі прокурор звертається в інтересах держави і держава не була стороною правочину, який судом кваліфіковано як нікчемний, а тому початок перебігу позовної давності у даній справі визначається за правилами частини першої статті 261 ЦК, тобто з моменту, коли позивач довідався, або міг довідатися про порушене право. Аналіз матерів справи свідчить, що обізнаність про наявність спірного договору купівлі-продажу від 23.06.2014, яким відчужена спірна земельна ділянки [PERSON] , відбулася в результаті отримання Жовківською окружною прокуратурою листа від Кам`янка-Бузької міської ради, який датований 23.11.2022 і до якого було додано завірену копію договору купівлі-продажу. Будь-яких доказів більш ранньої обізнаності про існування цього правочину матеріали справи не містять. За таких обставин, суд дійшов висновку, що прокурор, діючи в інтересах держави, не міг довідатися про наявність такого порушеного права. З даним позовом до суду прокурор звернувся 21.07.2023, а тому суд вважає, що такий позов подано у межах строку визначеного законом і підстав для застосування позовної давності у цій частині вимог немає. Щодо відповідача Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Аналіз предмету спору, а також фактичних обставин справи свідчить, що прокурор не просить суд визнати незаконними будь-які дії Головного управління Держгеокадастру у Львівській області чи зобов`язати його вчинити які-небуть дії, тобто не фактично не заявляє до цього відповідача будь-яких матеріально-правових вимог. Також, суд встановив, що такий відповідач не був і учасником спірних правовідносин, тобто не укладав спірні договори, не надав земельну ділянку у власність тощо. Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (наведену правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17). Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19) За таких умов, суд погоджується з доводами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, що він не повинен відповідати за вимогами позивача, а також не повинен нести будь-яких негативних наслідків у вигляді сплати судового збору чи інших судових витрат. Тому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до такого відповідача повністю. Щодо судових витрат. За подання даного позову прокурором було сплачено судовий збір у загальній сумі 18084, 80 грн за пред`явлення ним семи вимоги немайнового характеру (том 1, а.с. 62, том 2, а.с. 159). Водночас, суд задоволив лише чотири вимоги немайнового характеру. А тому, з урахуванням ставок судового збору визначеного Законом України «Про судовий збір», а також визначеного законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2025 рік, суд вважає, що загальна сума судового збору, яка повинна бути стягнута з відповідачів складає 12112,00 грн. (4*3028). А враховуючи, що позов задоволено щодо двох відповідачів, то такі витрати необхідно розподілити порівну, а саме по 6056,00 грн. з кожного. Крім того, у відповідності до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. А згідно пункту п`ятого частини сьомої статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а представник відповідача адвокат Кравчук П.І. до закінчення судових дебатів зробив відповідну заяву про понесені стороною відповідача витрати, то для вирішення даного питання необхідно призначити судове засідання.

Outcome: approved