Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з данною позовною заявою. Ухвалою суду від 22.02.2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.04.2025 року від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на адресу суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав №102-1634 від 10.04.2025 року. Позивач подав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явивилась про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у визначеному законом порядку місцем проживання. Будь - яких клопотань чи відзиву від відповідача на адресу суду не надходило. Від представника третьої особи в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у їх відсутності. Суд вважає за можливим проводити розгляд справи на підставі наявних в ній доказів без участі сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач не з`явилась на судовий розгляд справи, хоча була завчасно повідомлена, причини її неявки судом визнані неповажними, крім цього, відзиву на позов у визначений ухвалою суду строк відповідач не надала, суд рахує за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.12.2016 року, який заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.11.2024 року було розірвано. В період шлюбу у сторін [INFO] народилась донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Позивач разом з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації спільно та фахівцем із соціальної роботи Деснянського районного в місті Києві центру соціальних служб було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та встановлено, що в квартирі чисто, охайно, є всі необхідні меблі та побутова техніка. У дитини є окрема кімната, спальне ліжко, робочий стіл, шафа для одягу, одяг та взуття відповідно до віку дитини, шкільне приладдя та іграшки. Згідно інформації, наданої дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №102 Деснянського району міста Києва, дитина - [PERSON] відвідувала садок з квітня 2019 року по серпень 2023 року. Дитина виховувалась у неповній сім`ї та проживала разом з татом та дідусем. Вихованням дитини займався тато. Маму дитини в закладі не бачили. В період відвідування садочка дитина характеризувалась позитивно. Відповідно до інформації, наданої СШ І-ІІІ ступенів №218 Деснянського району міста Києва, [PERSON] характеризується позитивно. Тато дівчинки бере активну участь у шкільному житті дитини. Він спілкується з класним керівником та систематично відвідує батьківські збори. [PERSON] обслуговується в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Деснянського району м. Києва. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з вимогами ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно викладеного у висновку служби у справах дітей та сім`ї Деснянської в місті Києві державної адміністраціїпро доцільність позбавлення батьківських прав №102-1634 від 10.04.2025 року "…Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації неодноразово намагалась зв`язатись з матір`ю дитини, проте на дзвінки ніхто не відповідав. [PERSON] також направлялись запрошення, проте до Служби вона не з`являлась, по суті позовних вимог пояснення не надавала. Спеціалісти Служби у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області за дорученням Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації здійснили візит за місцем проживання матері та ознайомили її з інформацією про те, що наразі і суді є справа про позбавлення її батьківських прав стосовно [PERSON] , 2016 року народження, і про те, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області було розглянуто питання про доцільність позбавлення її батьківських прав стосовно другої дитини 2021 року народження. У відповідь [PERSON] повідомила, що вона проти позбавлення її батьківських прав стосовно дітей, але не змогла пояснити чому наразі не виконує свої батьківські обов`язки щодо дітей та як надалі планує брати участь у вихованні та утриманні дітей…. …. діючи виключно в найкращих інтересах дитини… вважає за доцільне позбавити батьківських прав матері, [PERSON] стосовно [PERSON] , [INFO] .". Нормою ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлений обов`язки батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Так, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, відповідно до положень якої мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснює, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, а ін.), що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної Постанови роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пункт 17 зазначеної Постанови роз`яснює, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Згідно частини 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсний обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 СК України). При цьому, суд може не погодитись із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України). Статтею 165 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, по досягненню чотирнадцяти років. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один з батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] батьківського піклування та обов`язків, щодо дитини не виконує. Відповідно до положень ст. 164 СК України, мати, батько дитини можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлені суттєві порушення прав малолітньої [PERSON] з боку її матері. Невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини негативно впливає на її здоров`я та розвиток, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] . При цьому судом враховано ту обставину, що будучи обізнаною про розгляд даної справи судом, відповідач за чисельними викликами не з`являлась, пояснень та доказів на спростування викладених позивачем обставин, суду не надавала. За таких обставин позов в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів судом встановлено. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено на 2024 рік прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а якщо домовленості немає, то за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів ч.1-3 ст. 181 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Крім того, ст. 192 СК України визначає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 143цс-13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положенням ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у твердій грошовій сумі та навпаки). Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Суд звертає увагу, що позивач заявляючи суму 6 000 грн. як стягнення з відповідача аліментів на дитину, не обґрунтував, а лише зазначив, що відповідач не утримує дитину тривалий час. Отже, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів дитини, враховуючи покладення законом на батьків обов`язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття, враховуючи стан здоров`я дитини та платника аліментів, відсутність у відповідача стягнень по виконавчим документам, суд вважає, що достатнім, незавищеним та таким, що не буде порушувати майнові права дитини та сторін у справі є розмір аліментів частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, за наявності підстав, має право звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач є особою працездатною, а також враховуючи при цьому право дитини на достатній рівень життя, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За приписом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Днем пред`явлення позову вважається день прийняття судом позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про стягнення аліментів від сплати судового збору звільняються. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору в частині стягнення аліментів, а його позовні вимоги в цій частині задоволені частково, то судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, а також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211, 20 грн. за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial