Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

31.05.2013 прокурор Шевченківського району м.Львова звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом в інтересах держави в особі Львівської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» в якому просить суд поновити терміни для звернення до суду, \~визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 01.07.2009 року зареєстрований в реєстрі за №717 укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 12,9 кв.м., здійснену ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 15.06.2010 року, визнати право власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 12,9 кв.м., за територіальною громадою м.Львова в особі Львівської міської ради та зобов`язати [PERSON] повернути спірне нежитлове приміщення в розпорядження територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради. 25.12.2013 ухвалено рішення, яким у позові прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави, в особі Львівської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третьої особи ОКП ЛОР БТІ та ЕО про визнання недійсним договору купівлі продажу та витребування майна від добросовісного набувача відмовлено (т.1, а.с.137-139). Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.06.20214 рішення суду першої інстанції залишено без змін (т. 1, а.с.204-207). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова (суддя Невойт П.С.) від 11.07.2014 скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 07.06.2014 року про забезпечення позову, якою було накладено арешт на нежитлове приміщення 12,9 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та заборонено [PERSON] та будь-яким іншим стороннім особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаного приміщення, передачі його у заставу чи укладення інших цивільно-правових угод щодо зазначеного вище приміщення. (т.1 а.с.227) Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції позивачем оскаржено таке в касаційному порядку. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 24.12.2014р. рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25.12.2013р. та рішення апеляційного суду Львівської області від 03.06.2014р. скасовано та передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с. 24-26). Згідно довідки про автоматичний розподіл справи між суддями від 26.01.2015 матеріали справи передано для розгляду судді Свірідовій В.В. (т.2, а.с. 28). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова від 12.02.2015 року призначено справу до судового розгляду (т.2, а.с.29). Ухвалою\~ Шевченківського районного суду\~ м. Львова\~ від 26.06.2017\~ року\~ провадження\~\~ у\~ справі\~ було\~ зупинене\~ на\~ час\~ проведення\~ судової будівельно-технічної експертизи (т.2, а.с.227). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 10.10. 2017 року відновлено провадження\~ у\~\~ цивільній\~ справі\~ за\~\~ позовом та призначено до судового розгляду. (т.2 а.с. 242). 19.02.2018 стороною відповідача [PERSON] - адвокатом Синявською І.В. подано відзив на позовну заяву (т.3, а.с40-43). 13.03.2018 представником Львівської місцевої прокуратури №2 подано відповідь на відзив в порядку ст. 179 ЦПК України (т.3, а.с.51-53). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 03.12. 2018 року залучено [PERSON] та [PERSON] до участі у цивільній справі за позовною заявою\~ прокурора\~ Шевченківського району\~ м. Львова\~ в\~ інтересах\~ держави, в\~ особі\~ Львівської\~ міської ради до\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з\~ участю\~ третіх\~ осіб\~ ОКП\~ ЛОР «Бюро\~ технічної інвентаризації\~ та\~ експертної\~ оцінки» про\~ визнання\~ недійсним\~ договору\~ купівлі-продажу\~ та\~ витребування\~ майна\~ від добросовісного\~ набувача, в якості відповідачів-правонаступників [PERSON] ,який помер [INFO] (т.3, а.с.135). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 17.07.2019 року, за клопотанням прокурора, залучено приватного нотаріуса\~ Львівського міського нотаріального округу Андріїв\~ Мар`яну\~ Василівну в\~ якості\~ третьої особи\~ без\~ самостійних\~ вимог на\~ стороні\~ відповідача до участі у даній справі, яка посвідчувала оспорюваний договір 01.07.2009 року (т.3, а.с.188). 04 жовтня 2019 року представником позивача Львівської міської ради подано заяву, якою уточнено пункт сьомий позовних вимог, зазначений в позові від 31.05.2013 р. та зазначити п.7 в іншій редакції.(т.3, а.с.203-204). Оскільки даний позов було подано за правилами ЦПК України в редакції 2004 року, відкрито провадження та призначено до судового розгляду, проте на час листопада 2019 року слід було розглядати справу за правилами ЦПК в редакції 2017 року, як справу загального позовного провадження з дотриманням принципу змагальності сторін, визначеного ст.12 ЦПК України. Відтак, ухвалою суду від 19.11. 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.3, а.с.222). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від від 07.07.2021 року, за клопотанням прокурора, замінено у цивільній справі за позовом прокурора\~ Львівської місцевої прокуратури №2 м. Львова\~ в\~ інтересах\~ держави в\~ особі\~ Львівської\~ міської ради до\~ [PERSON] (правонаступниками\~ якого є [PERSON] та [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] , з\~ участю\~ третіх\~ осіб\~ ОКП\~ ЛОР «Бюро\~ технічної інвентаризації\~ та\~ експертної\~ оцінки», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Андріїв Мар`яни Василівни\~ про\~ визнання\~ недійсним\~ договору\~ купівлі-продажу та витребування нежитлового приміщення з\~ чужого незаконного володіння, Львівську місцеву прокуратуру №2 на Галицьку окружну прокуратуру м. Львова (т.4, а.с.106). Ухвалою Шевченківського районного\~суду \~м.Львова\~від 06.02.2023 р., за клопотанням прокурора, залучено до справи надежного співвідповідача [PERSON] , яка на час розгляду справи є власником спірного майна - нежитлового приміщення по [ADDRESS] (т.4. а.с.204). В судовому засіданні позивач (прокурор) та представник позивача Львівської міської ради підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, просять позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Синявська І.В. в останне судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлена про час та дату розгляду справи в суді. В матеріалах справи наявне її клопотання, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог(т. 5, а.с. 22-23). Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, однак належним чином повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, що вбачається з долучених до матеріалів справи поштових повідомлень та повернутих рекомендованих повідомлень. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони та інші учасники посилаються, суд встановив наступне. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно з ч. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За вимогами ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи встановлено,\~що 21.06.2009 року ЛМБТІ було проведено державну реєстрацію права власності за громадянином [PERSON] на нежитловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12,9 кв.м. на підставі заочного рішення Пустомитіського районного суду Львівської області по справі №2-570/2009 від 10.06.2009 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні (а.с.4-5). Як вбачається з листа від 25.11.20123 року Пустомитівського районного суду Львівської області №8577 справа № 2-570/2009 \~за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням в провадженні Пустомитіського районного суду Львівської області протягом 2008-2009 \~років не перебувала (а.с.44,113). За даним фактом 16.03.2012 року СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області порушено кримінальну справу (а.с.11). 01.07.2009 року громадянин [PERSON] уклав договір купівлі-продажу №717 з громадянином [PERSON] , щодо відчуження нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12,9 кв.м. на користь останнього (а.с.6,7). 18.05.2010 року громадянин [PERSON] згідно договору купівлі-продажу №51 продав зазначене вище приміщення громадянці [PERSON] за ціною 21 000 грн. (а.с.8-9). На підставі вказаного договору купівлі-продажу від 15.06.2010 року громадянка [PERSON] зареєструвала право власності на вищевказане нежитлове приміщення (а.с.10). Отже, [PERSON] набув у власність спірне нежитлове приміщення на підставі підробленого рішення суду, на підставі цього ж рішення зареєстрував право власності на вказане приміщення та в подальшому відчужив його. Відповідач [PERSON] добросовісно набула право власності на вказане нежитлове приміщення за рахунок держави без достатньої правової підстави. Право розпорядження річчю є похідним від права власності; в контексті ст.ст. 658, 203 ЦК України, право розпорядження, в тому числі й відчуження, належить власникові. Отже, правочини вчинено з порушенням вимог Цивільного кодексу України, а також особами, які не мають необхідного обсягу цивільної дієздатності, тобто з порушенням вимог ч.1, 2 ст. 203 ЦК України, що відповідно до ч. 1 ст. 215, ст. 216 ЦК України, є підставою для визнання їх недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів. Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України, передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно зі ст.388 ЦК, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі, не підлягають задоволенню власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього які були вчинені після недійсного правочину. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. Оскільки, відповідач [PERSON] набула право власності на спірне майно в осіб, які не мали права його відчужувати, тобто не у власника і не в особи, яка вправі була розпоряджатися спірним майном, - спірне майно підлягає поверненню законному власнику. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України. Так, відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658\~ЦПК України). Як встановлено в судовому засіданні, первинно право власності на спірний об`єкт було набуто на підстав рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.06.2009р. проте матеріалами справи підтвердження, що таке рішення Пустомитівський суд не ухвалював, а відтак рішення є підроблене. Підроблене судове рішення не породжує жодних правових наслідків, з нього не можуть виникати права та обов`язки. Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст. ст. 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв`язку із цим суди повинні враховувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Як убачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності територіальної громади на спірні приміщення позивачем обрано позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України). У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~зазначено, що позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього\~майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння. Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що власником спірного майна (об`єктів нерухомості) з червня 2009 року є [PERSON] , проте суди не встановили, кому саме належали нежитлові\~приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 12,9 кв. м до набуття права власності на них\~ [PERSON] , тобто до червня 2009 року. Крім того відповідно до матеріалів БТІ до реєстрації у 2009 році зазначене приміщення не існувало як об`єкт нерухомості майна (а. с. 29 ? 34). Відповідно до\~ст.417 ЦПК України\~вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Суд зазначає, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст.\~387,\~388 Цивільного кодексу України. При цьому суд зауважує, що спосіб захисту порушених прав повинен бути ефективним, тобто таким, що забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам. Відповідний висновок повністю узгоджується з позицією Верховного Суду України, де суд зазначив, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене та без визнання попередніх угод недійсними (постанова Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі № 6-140цс). Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] набув у власність спірне нежитлове приміщення на підставі підробленого рішення суду, на підставі цього ж рішення зареєстрував право власності на вказане приміщення та в подальшому відчужив його. Відповідач [PERSON] добросовісно набула право власності на вказане нежитлове приміщення за рахунок держави без достатньої правової підстави. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] [INFO] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30.052017 (т. 3, а.с.2). 24.11.2017 року спірне нежитлове приміщення було відчужене відповідачем [PERSON] [PERSON] , яка була залучена до участі у справі як співвідповідач ухвалою суду від 06.02.2023. Відповідно до інформаційної довідки №317575372 від 13.12.2022 [PERSON] є власником нежитлового приміщення площею 25,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано 24.11.2017. Відповідно до наявної в реєстраційній справі довідки виданої ОКП «ЛОР БТІ та ЕО» №46-04-01/4361 від 30.11.2017 площа нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] змінилась з 12,9 кв.м. на 25.8 кв.м. у зв`язку з проведеними переобмірами та уточненням площі. Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24.12.2014 зазначив, що позивачем не доведено, у чому саме полягає порушення інтересів Львівської міської ради. Так, відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до листа Львівської міської ради №2403-вих-6453 від 28.12.2017, Львівською міською радою рішення (ухвали) про передачу у власність чи користування земельної ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] , не приймались. Враховуючи викладене, земельна ділянка по [ADDRESS] та [ADDRESS] перебуває у комунальній власності Львівської міської ради. Оскільки на вказаній земельній ділянці самочинно збудовано нежитлове приміщення, яке є предметом спору, порушено інтереси Львівської міської ради як власника земельної ділянки. Відповідно до ухвали суду від 26\~ червня 2017\~ року\~ у даній справі було проведено судову будівельно-технічну\~ експертизу. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що будівлі по [ADDRESS] та літ. «а-1» збудовані в різний час. На підставі цього експерт прийшов до висновку, що спірне нежитлове приміщення не є складовою частиною будівлі по [ADDRESS] . Експерт підтвердив, що спірні приміщення є прибудовою до будинку по [ADDRESS] (т.2 а.с.230-236). Окрім того, згідно висновку будівельно-технічного дослідження по кримінальній справі нежитлові приміщення прохідної позначені літ «а-1» розташовані на першому поверсі одноповерхової прибудови до будинку [ADDRESS] . В ухвалі від 24.12.2014р. Вищий Спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що необхідно звернути увагу на те, чи є спірне приміщення складовою частиною будівлі, чи є добудовою. Отже, і висновком будівельно-технічного дослідження по кримінальній справі і висновком судового експерта і з технічних паспортів та матеріалів фотофіксації вбачається, що спірне приміщення є добудовою до основної будівлі. Частиною другою статті 186 ЦК України визначено, що приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючі документи на спірну будівлю відсутні, оскільки підроблене рішення суду не можна вважати правовстановлюючим документом. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] не може вважатись добросовісним набувачем, оскільки набула право власності на вказане нежитлове приміщення за рахунок держави без достатньої правової підстави. Враховуючи викладене та твердження представника відповідача [PERSON] адвоката Синявської І.В. про те, що позивачем не наведено жодного доказу, що спірне нежитлове приміщення належало та вибуло з володіння територіальної громади Львівської міської ради суд не визнає та вважає безпідставним. Предметом спору в даному позові є витребування нежитлового приміщення з\~ чужого незаконного володіння, чим порушено інтереси Львівської\~міської ради\~як власника\~земельної ділянки,\~на якій\~самочинно збудовано\~нежитлове приміщення. Відповідно до\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до\~закону\~за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1\~ст. 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно зі\~ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради як орган уповноважений управляти майном громади не передавали майнові права на спірне майно шляхом приватизації або іншого відчуження законним шляхом, а відтак таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. За положеннями\~ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, пункти 146-147). Відповідно до закріпленого у\~статті 387 ЦК України\~загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Суд звертає увагу на те, що зважаючи на відсутність волі та будь-яких дій територіальної громади м. Львова (як власника майна) в особі Львівської міської ради та її виконавчих органів, спрямованих на передачу спірного майна відповідачу чи іншим особам, відсутні підстави вважати [PERSON] добросовісним набувачем спірного майна. Суд вважає, що у даному випадку слід застосувати положення\~статті 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Також, згідно з правовою позицією у справі № 6-2776цс16 Верховним Судом України спростовано тривалі суперечності, щодо застосування практики Європейського Суду з прав людини, на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Так, статтею першою Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При цьому, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) неодноразово вказував про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. З огляду на вказане, витребування майна в даному випадку буде підставним та законним, відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме законний суспільний інтерес, оскільки спрямовуватиметься на поновлення порушеного права власника\~територіальної громади м. Львова. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У відповідності до вимог ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. На час звернення з даним позовом до суду прокурор просив поновити строк позовної давності з посиланням на ст. 256 Цивільного кодексу України. В обґрунтування поданої заяви зазначає, що такий пропущено з поважних причин, оскільки про вказані факти прокуратурі Шевченківського району м. Львова стало відомо лише 2012 року - після порушення кримінальної справи СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МСВУ у Львівській області. Надаючи правову оцінку вказаним доводам позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до\~ст. 256 Цивільного кодексу України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України). За приписами ч.1\~ст.261 Цивільного кодексу України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також, у рішенні Європейського з прав людини у справі "Богдель проти Литви" Європейський суд підтримав позицію Верховного Суду Литви відносно початку перебігу строку позовної давності, а саме: якщо справа стосувалася держави, то позовна давність починається із дня, коли відповідний орган "здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено". На підставі\~викладеного,\~суд дійшов\~висновку,\~що при\~зверненні прокурора\~в інтересах\~держави в\~особі Львівської\~міської ради\~з відповідним\~позовом до\~суду строк\~позовної давності\~обчислюється відповідно до вимог ч.1 ст. 267 ЦК України. Відповідно до п.п. 3, 4, 5 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року державні інтереси закріплюються як нормами\~Конституції України, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (зокрема, економічних, соціальних) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді; із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей\~6,\~7,\~13\~та\~143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому\~законом\~надано повноваження органу виконавчої влади. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 08.02.2019 у справі №915/20/18, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 17.10.2019 у справі № 569/4123/16-а та від 05.11.2019 по справі № 804/4585/18. Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18 суд зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному\~законом\~порядку та способі, який відноситься до їх відання. Таким чином, державна реєстрація права власності на спірні приміщення була проведена за відсутності передбачених\~законом\~підстав і документів,\~а спірне\~майно вибуло\~з володіння\~власника -\~територіальної громади\~м.\~Львова поза\~його волею, що, відповідно до статей\~387,\~388 ЦК України, є підставою для витребування майна у набувача. Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов прокурора є цілком обґрунтованим, документально доведеним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно п.1\~ч.2\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відтак з відповідача слід стягнути суму несплаченого судового збору відповідно до наступного розрахунку - за позовну вимогу майнового характеру: 70\~563,00 грн. * 1,5% : 100% = 1058,44 грн. Враховуючи вищенаведене, судовий збір, який підлягає до сплати з кожного з відповідачів становить 1058,44грн, за подання позовної заяви.

Outcome: approved