Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.03.2024 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, в якій позивач просить суд зобов`язати [PERSON] за власні кошти демонтувати металевий гараж, що знаходиться біля житлового будинку [ADDRESS] та стягнення з відповідача судових витрат. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона [PERSON] є власницею будинку за адресою: [ADDRESS] . На належній позивачці прибудинковій території домоволодіння [PERSON] , на відстані менше 2 метрів від вікон і стіни її будинку, як вказує позивачка було розміщено металевий гараж, який як вказує позивачка збудований громадянином - [PERSON] . Позивачка стверджує, що металевий гараж [PERSON] встановлено самочинно, без будь-яких дозвільних документів та без згоди інших мешканців будинку, в тому числі [PERSON] як власниці будинку [ADDRESS] . Даний гараж чинить позивачці, з її доводів, та її сім`ї перешкоди та незручності у користуванні будинком та прибудинковою територією, оскільки створює тінь, перешкоджає вільному проходу вздовж свого будинку, сприяє скупченню води від опадів. В гаражі постійно ведуться ремонтні роботи авто, в результаті чого створюються різного роду шум, скрип, стукіт, виникає неприємний скрегіт металу та інші голосні звуки, що як вказує позивачка негативно впливає на її нервову систему, у зв`язку з чим не може спокійно спати у нічний час та відпочивати у денний час. Позивачка стверджує, що гараж збудований відповідачем без відповідного дозволу, технічної документації, з порушенням будівельних, протипожежних та санітарних норм. Зокрема, металеві стіни гаражу побудовано на відстані 1,5 м від житлового будинку позивачки, чим порушено п.6.1.39 ДБН Б.2,2-12:2018, а також порушена обов`язкова протипожежна відстань, що створює небезпечні умови для позивачки і порушує її права на належне, повноцінне та безпечне користування будинком та прибудинковою територією. Оскільки побудований [PERSON] гараж порушує будівельні, протипожежні та санітарні норми, позивачка, як вказує, неодноразово пропонувала відповідачу допомогу з його перенесення на іншу ділянку, а за неможливості такого перенесення знести його, й побудувати новий на іншій безпечній місцевості. Проте, відповідач на усні прохання та пропозиції позивачки відмовлявся вчиняти будь-які дії з усунення зазначених порушень. Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.04.2024 року вказану позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 04.06.2024 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на його необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог, враховуючи, що відповідачем не визнаються доводи викладені позивачем, якою жодним доказом не підтверджено, що: відповідач володіє спірним гаражем, або будь-якою іншою нерухомістю за адресою: [ADDRESS] ; здійснював чи здійснює будь-які будівельні роботи щодо зведення гаражу; встановлення компетентними органами наявність наражу та його самочинного будівництва саме відповідачем; як і розташування спірного гаражу на визначеній позивачем межі ближче 2-ох метрів до належної їй нерухомості. 10.04.2024 року позивачкою надано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи висновок експерта №009/2024 будівельно-технічної експертизи складеного 08.04.2024 року судовим експертом Мазуровою І.С. 02.07.2024 року позивачкою надано до суду відзив на позовну заяву, в якому вважає безпідставними доводи відповідача висловлені у заперечення проти задоволення позову, з посиланням у тому числі на фотокопії надані до позову з яких вбачається, як відповідач біля спірного гаражу спілкується з її адвокатами, відчиняє цей гараж, а в гаражі перебуває належній відповідачці транспортний засіб. Додатково позивачкою зазначається, що інформація про гараж № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , який був утворений внаслідок поділу нерухомого майна, не має жодного відношення до предмету спору у даній справі, та який є відмінним від металевого заражу, щодо якого нею заявлені позовні вимоги. 12.04.2024 року від відповідача надійшли письмові заперечення проти задоволення позову з посиланням на безпідставність стверджень позивачки у відповіді на відзив на позовну заяву та незгодою з висновком експерта. Також відповідач зазначив, що транспортний засіб, про який вказує позивачка належить іншій особі [PERSON] . 26.08.2024 року до суду від позивачки надійшло клопотання про залучення в якості співвідповідача - [PERSON] . 10.10.2024 року судом було ухвалено долучити до матеріалів справи надані сторони по справ заяви по суті справи, задоволено клопотання позивача та приєднано до матеріалів справи наданий висновок експерта, задоволено клопотання позивача та залучено до участі по справі в якості співвідповідача [PERSON] 08.11.2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на його необґрунтованість та безпідставність. Так, у відзиві на позовну заяву, представник відповідачки вказує, що гараж, вимогу щодо знесення якого заявляє позивач, фактично є об`єктом нерухомого майна, який належить на праві власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачем разом з відповіддю на відзив надані докази, а саме: - копію висновку від 28.08.2019 р. № 234553 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , зі змісту якого слідує, що гараж № [NUMBER] , загальною площею 14,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом нерухомого майна, що утворений в результаті поділу без проведення будівельних робіт та належить на праві власності [PERSON] - копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.03.2024 р. № 371930731, з якої вбачається, що [PERSON] на праві власності належить гараж, площею 14,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Представником відповідача також наголошується, що надається до суду копія технічного паспорту від 28.08.2019 р., складеного ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» на гараж [ADDRESS] ,згідно з яким - гараж № [NUMBER] , за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 9, має наступні характеристики: фундамент, металеві стіни, металеву покрівлю, металеве перекриття, цементну підлогу, до нього проведене електрика, висоту 2,25 м, загальну площу 14,1 м.кв. З огляду на вищевикладене, [PERSON] вказує, що їй на праві власності належить об`єкт нерухомого майна, а саме: гараж [ADDRESS] , який попередньо входив до складу домоволодіння за цією адресою. Також, [PERSON] наголошується про протиправне захоплення позивачем земель комунальної власності, що не може бути підставою для позбавлення права власності суб`єктів права власності, які володіють суміжними об`єктами нерухомого майна, аби задовольнити потреби [PERSON] у користуванні додатковою територією комунальної власності. Так, представник відповідачки у відзиві на позовну заяву наголошує, що з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень [PERSON] стало відомо, що 22.03.2018 р. [PERSON] насправді придбала у [PERSON] об`єкт нежитлової нерухомості, площею 21,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Однак, станом на даний час, [PERSON] володіє вже житловим будинком, загальною площею 91,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Будь-яка інформація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про володіння чи користування [PERSON] земельною ділянкою, за адресою: [ADDRESS] відсутня, протилежного позивачем не доведено. Тобто, на думку відповідача, [PERSON] самовільно захопила земельну ділянку, площею 70,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , що, ймовірно, могло призвести до порушення протипожежних відстаней між наявною сусідньою забудовою. При цьому, представник відповідача вказує, що протиправна поведінка [PERSON] не може мати наслідком втручання у право [PERSON] на мирне володіння майном. 04.07.2024 року представником відповідача [PERSON] заявлено заяву про виклик свідка [PERSON] 17.03.2025 року, судом задоволено заяву відповідача [PERSON] про виклик свідків. Також 17.03.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 29.05.2025 року з`явились: - представник позивача [PERSON] [PERSON] ,, який підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити; - представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , яка заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. Також в судовому засіданні судом було здійснено допит в якості свідка - [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідка, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 10.06.2025 року о 09 год. 45 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 22.03.2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.В., зареєстрованих в реєстрі за № 961, 968, належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , реєстрація чого підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за №384132111 від 24.06.2024 року. Також у відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за №371930731 від 28.03.2024 року судом встановлено, що за наближеною адресою до належного позивачці нерухомого майна, а саме: [ADDRESS] , розташований гараж № [NUMBER] , загальною площею 14,1 кв.м., зареєстрований на праві власності за відповідачем - [PERSON] . Позивачкою особисто визнано у відповіді на відзив на позовну заяву, що належний відповідачці [PERSON] на праві власності гараж № [NUMBER] , по [ADDRESS] , не є предметом спору та не є об`єктом відносно якого нею заявлені позовні вимоги, а відтак даний об`єкт нерухомого майна під час розгляду справи судом не приймається. Так, позивачка звертаючись до суду з даним позовом, посилається на порушення її прав як власника житлового будинку [ADDRESS] , через самовільне встановлення з боку відповідачів металевого гаражу, який знаходиться ближче ніж 2 метри до належного їй житлового будинку. Як вбачається, позивачка зверталась до органів місцевого самоврядування з заявами щодо перевірки законності встановлення металевого гаражу, який знаходиться ближче ніж 2 метри до житлового будинку [ADDRESS] , який остання вважає самовільно встановленим, за наслідком чого судом встановлено. У відповідності до листа Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.01.2024 року за вих. №40/01-10 повідомлено, що за наслідком звернення [PERSON] , направлено відповідного листа до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради. Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради від 19.01.2024 року за №01-19/86 повідомив, що рішення про надання у власність, користування (оренду) земельної ділянки біля будинку за адресою: [ADDRESS] , Одеською міською радою не приймалось. Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 06.02.2024 року за №01-в/10-11/1 повідомлено, що за результатами звернення [PERSON] комісією 22.01.2024 року прийнято рішення, яке оформлено висновком від 22.01.2024 року за №758, відповідно до якого Комісією вирішено не рекомендувати проводити позапланову перевірку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю загрозу, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини. Додатково повідомлено, що питання щодо демонтажу гаражу за вищевказаною адресою відноситься до повноважень Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Будь-яких доказів на підтвердження оскарження рішень органів місцевого самоврядування чи оскарження їх дій чи бездіяльності, позивачкою до суду не надано. Також до суду надано лист Одеського районного управління поліції ГУНП в Одеській області від 01.02.2024 року за №60/803, відповідно до якого повідомлено, що звернення [PERSON] про встановлення невідомої особи, якою встановлено самовільно металевий гараж, та притягнення її до кримінальної відповідальності, зареєстровано до ІТС ІПНП №558 від 11.01.2024 року та розглянута за наслідком чого встановлено власника гаражу [PERSON] , який зазначив, що гараж був побудований у 2009 році, а дозвільні документи перебувають у Київській районній адміністрації Одеської міської ради. Відповідного звернення до відділу поліції, за наслідком якого було здійснено перевірку, позивачкою до суду не надано, як і доказів, щодо саме якого гаражу здійснювалась перевірка та за якою саме адресою, приймаючи відсутність відповідної інформації у листі Одеського районного управління поліції ГУНП в Одеській області від 01.02.2024 року за №60/803. Також позивачкою до суду надано фотокопії, які містять інформації про розташування гаражу біля будинку, без інформації ані про адресу, ані дати їх вчинення. 10.04.2024 року позивачкою надано висновок експерта №009/2024 будівельно-технічної експертизи для подання до суду по цивільній справі №947/8720/24, складений 08.04.2024 року судовим експертом Мазуровою І.С., у відповідності до який експерт підтвердивши обізнаність про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України надав висновок, що металевий гараж, розташований біля житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не відповідає вимогам протипожежних норм і правил щодо протипожежної відстані між будівлями, які встановлені ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій», відносно вказаного житлового будинку, а саме: по протипожежній відстані відстань від металевого гаражу до житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , менше ніж 10 м., що не відповідає вимогам протипожежних відстаней, згідно п.15.2.2 та таблиці 15.2 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій». Також у судовому засіданні 29.05.2025 року судом за клопотанням відповідача [PERSON] було здійснено допит свідка [PERSON] , який за наслідком допиту повідомив, що є знайомим відповідачки, допомагав їй в будівництві будинку, йому відомо, що [PERSON] є сусідами [PERSON] . Також свідок зазначив, що дійсно біля будинку [PERSON] є розташований гараж на відстані біля 2-3 метрів, однак хто є власником даного гаражу йому не відомо. Також свідок повідомив, що йому відомо про наявний конфлікт між сім`єю [PERSON] та [PERSON] , яка в свою чергу будувала свій будинок, однак на момент його будівництва гараж там вже стояв. Однак, хто розміщував гараж біля побудованого [PERSON] будинку, йому не відомо. Також свідок засвідчив, що йому відомо зі слів інших осіб, що у [PERSON] є в наявності декілька гаражів. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Щодо заявлених позовних вимог, суд зазначає. Частиною 1\~ст. 15 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами першою та другою\~статті 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України\~закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Нормами\~статті 41 Конституції України,\~статті 293 ЦК України\~передбачено право особи на повагу до житла і приватного життя, на безпечне для життя і здоров`я довкілля. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка порушує ці права особи, є незаконною і може бути припинена за рішенням суду. Згідно з ч. 1, 4\~ст. 182 ЦК України\~право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За ч. 2, 3\~ст. 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 4\~ст. 334 ЦК України\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Частиною 4\~ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Таким чином, для реалізації права на забудову відповідної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування на неї. Відповідно до положень\~ст. 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Самовільним є таке будівництво житлових та нежитлових приміщень або інших споруд: будинків, дач, гаражів льохів, сараїв, сховищ тощо, які споруджуються на самовільно зайнятих земельних ділянках. Ці дії спричиняють більш тяжку шкоду земельним відносинам власності. Вони свідчать про те, що особа не тільки самоправно зайняла земельну ділянку , а й умисно ставить себе на місце власника, розпоряджається ділянкою на свій розсуд, порушуючи встановлений порядок на зведення будівельних споруд, що безумовно спричиняє більш тяжку шкоду суб`єктам еколого-земельних відносин. Визначальним та достатнім для винесення рішення у справі є встановлення у сукупності та послідовності фактів здійснення відповідачем будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці без документів, що дають право на це, у тому числі без належно затвердженого проекту та не виконання вимоги зобов`язального припису, яким вимагалось усунути виявлені порушення, зупинити будівництво яке проводилось з істотними порушеннями будівельних норм та правил. Слід зазначити, що в розумінні ч.1\~ст.376 ЦК України\~самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах: від 18 лютого 2019 року у справі №308/5988/17-ц, провадження №61-39346св18, від 20 березня 2019 року у справі №202/3520/16-ц, провадження №61-16770св18. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Крім того, у пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц, провадження №14-445цс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376\~ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13, провадження №12-115гс19 (пункти 6.31-6.33)). При цьому формулювання положень\~ст. 376 ЦК України\~виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої\~ст. 376 ЦК України\~не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 01.09.2021 у справі № 202/1254/19. При цьому за змістом ч.1\~ст.376 ЦК України\~правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (в тому числі реконструкцію) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: самочинна забудова порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилася від здійснення перебудови. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 727/7282/15-ц, провадження №61-9671св21. У відповідності до\~статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому шкоди. Відповідно до положень\~статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно правового висновку Верховного Суду міститься в постанові від 27.10.2021 по справі № 202/7377/16-ц відповідно змісту положень статей\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Власник майна, згідно зі\~статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено. Зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст.\~391,\~396 ЦК України. Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом \~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Приймаючи викладене, надаючи оцінку наданим до суду доказам, суд вважає встановленим, що дійсно біля житлового будинку належного позивачеві, за адресою: [ADDRESS] , розташований металевий гараж, реєстрація права власності якого не підтверджена, на земельній ділянці біля вказаного будинку яка у власність, користування чи оренду згідно повідомлення Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради не передавалась, а відтак відноситься до самовільного збудованого об`єкту нерухомого майна. Поряд з цим, позивачка заявляючи відповідні вимоги про усунення їй перешкод у користуванні належним їй житловим будинком шляхом демонтажу металевого гаражу, що знаходиться біля житлового будинку [ADDRESS] , які пред`явлені до відповідачів: [PERSON] та [PERSON] , з посиланням на належність цього гаражу останнім і вчинення останніми його самовільного будівництва, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надала жодного доказу на підтвердження того, що вказаний спірний гараж дійсно перебуває у користуванні чи власності відповідачів, як і доказів що саме відповідачами здійснювалось будівництво вищевказаного спірного гаражу, у тому числі інформації про період його будівництва, тип: капітальна споруда чи тимчасова, наявність технічної можливості його демонтажу та вплив демонтажу на сусідні розташовані об`єкти нерухомого майна. Щодо листа Одеського районного управління поліції ГУНП в Одеській області від 01.02.2024 року за №60/803, який містить інформацію про підтвердження [PERSON] інформації про належність йому гаражу, однак без зазначення інформації щодо якого саме гаражу засвідчена інформація, без надання з боку позивача відповідних матеріалів перевірки з ГУНП в Одеській області, не є достатніми та належними доказом для встановлення обставин про належність та вчинення будівництва спірного гаражу щодо якого позивачкою заявлені позовні вимоги, з боку відповідачів. Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд доходить до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог [PERSON] , за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у\~відповідності до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва є необґрунтованим, у зв`язку з чим у задоволенні слід відмовити. Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачкою у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed