Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

В січні 2025 року [PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що набула право власності на квартиру [ADDRESS] в 1992 році. На той час ще не було Державного реєстру на право власності на нерухоме майно, тож відомості про її власність до реєстру не внесено. Свідоцтво про право власності на квартиру та договір купівлі продажу (оригінали) залишились у квартирі, а у місті ведуться бойові дії. Державним реєстратором позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на спірну квартиру через неотримання інформації з реєстрів чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року, а тому позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 25 березня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання з викликом сторін. 04 квітня 2025 року від Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому просять відмовити в задоволенні позовних вимог із посиланням на те, що права позивача не порушені відповідачем, та позивачем обрано неналежний спосіб захисту. 14 квітня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому вказують, що оскільки у позивача існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами його права власності на квартиру, яка свого часу набута правомірно, відповідно позов є підставним. Також вказують, що мають намір отримати компенсацію за знищене майно. Ухвалою суду від 14 травня 2025 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Представник відповідача - Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області в судове засідання не з`явились, однак подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, скористались правом на подачу відзиву. Суд, заслухавши учасника, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, зареєстроване місце проживання якої [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №7124-7000627477 від 7 квітня 2022 року. Як слідує з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] [PERSON] набула право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі продажу від 27 лютого 1992 року. З домової книги на квартиру [ADDRESS] слідує, що [PERSON] 16 травня 1961 року вселилась у квартиру на постійне місце проживання. 7 травня 2024 року [PERSON] звернулась із заявою про державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру до державного реєстратора. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 19 вересня 2024 року №75131792 [PERSON] було відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою через неотримання інформації з реєстрів чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. Як слідує з листа Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області від 11 вересня 2024 року, відповідно до архівів КП «Бюро технічної інвентаризації м. Торецька» станом на 1 січня 2013 року, а саме договору купівлі продажу від 27 лютого 1992 року [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] загальною площею 32.3 кв. м., житлова 17.2 кв.м. Договір купівлі продажу посвідчено 27 лютого 1992 року державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1043. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1\~ст. 316 ЦК України). Статтею 41 Конституції України\~та ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 4 частини першої\~ст. 346 ЦК України\~передбачено, що право власності припиняється у разі: знищення майна. Відповідно до\~ст. 349 ЦК України, право власності на майно припиняється у разі його знищення. Відповідно до ч.1,6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з пунктом 1 частини 1\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З приписів\~ст. 392 ЦК України\~слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування\~ст. 392 ЦК України\~є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності та кожний доказ окремо, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено його право власності на вищевказану квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на квартиру, яка міститься на паперових носіях у БТІ, не є за можливе, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує його право власності, тому заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, судом не приймається до уваги позиція відповідача щодо невірного способу захисту, оскільки такий передбачений чинним законодавством.

Outcome: approved