Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

15 лютого 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до ОСББ «Наш дім» та ДМР, визначивши третьою особою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батову Л.Г., із вимогами про встановлення факту постійного проживання єдиною сім`єю разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування згідно із законом (том - 1, а. с. 1-8, 107-113). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що [INFO] , в зоні бойових дій загинув її батько [PERSON] . Вказує, що після смерті батька відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема - квартиру [ADDRESS] , яка належала останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 жовтня 2008 року, виданого ОСББ «Наш дім». При цьому зазначає, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги, оскільки інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини за законом після смерті [PERSON] . Однак, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. винесено їй постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема з тих підстав, що нею пропущено строк прийняття спадщини та подано документи, які суперечать діючому законодавству. Стверджує, що вона з народження проживає за адресою: [ADDRESS] , де до березня 2022 року вона мешкала разом з батьком, а зараз сама. Вважає, що не зважаючи на те, що вона зареєстрована за іншою адресою, вона фактично прийняла спадщину, оскільки постійно проживала з батьком. З тих підстав прохає суд встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] , на момент відкриття спадщини та, визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 21 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху (а. с. 44-45), позивачці надано термін на усунення недоліків. 04 березня 2024 року позивачкою усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 21 лютого 2024 року (а. с. 47-57). Ухвалою суду від 06 березня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 09 квітня 2024 року (а. с. 58). 25 березня 2024 року на адресу суду надійшов відзив голови правління ОСББ «Наш дім» - Литвиненко Є.Ю. (а. с. 66-68), в якому вона позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що [PERSON] дійсно фактично проживала і проживає за адресою реєстрації свого батька у кв. [ADDRESS] . Стверджує, що цей факт достеменно відомий відповідачу, а тому ним не заперечується факт постійного проживання єдиною сім`єю [PERSON] із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню судом. Крім того, не заперечує щодо визнання за позивачкою права власності на квартиру в порядку спадкування згідно із законом, оскільки саме ОСББ «Наш дім», 29 жовтня 2008 року було видано батьку позивачки - [PERSON] свідоцтво право власності на квартиру кв. [ADDRESS] . При цьому стверджує, що на час видачі свідоцтва про право власності на вказану квартиру у ОСББ «Наш дім» були законні підстави для визнання саме за [PERSON] права приватної власності на цю квартиру. Тому прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 09 квітня 2024 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено Дніпровську міську раду (а. с. 99-100). Протокольною ухвалою суду від 08 жовтня 2024 року у справі закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду по суті (а. с. 150-151). 01 травня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ДМР - Чудновського А.О. (а. с. 219-223), в яких він вимоги позовної заяви не визнає, проти її задоволення заперечує. Так, в поясненнях зазначає, що спірна квартира дісталася батьку позивачки у порядку спадкування від свого батька [PERSON] , який в свою чергу отримав вказану квартиру виключно для вселення відповідно до ордеру № 0128 від 01 вересня 1976 року, як працівник фабрики «За мир». При цьому, вказує на значний проміжок часу, який сплив після видачі вказаного ордеру, що в свою чергу позбавляє можливості перевірити правові підстави його видачі та ким саме його було видано. Крім того, звертає увагу на те, що даний ордер [PERSON] отримав виключно на право вселення до спірної квартири, натомість за життя останній не оформив речових прав на неї. Разом з цим, вказує на те, що ОСББ «Наш дім» не може розпоряджатися об`єктом речових прав, яке йому не належить так само, як і не може бути суб`єктом реєстрації прав власності. Тому вважає, що оскільки батько позивачки не мав належним чином оформленого права приватної власності на спірну квартиру після свого батька, то він не набув спадкових прав після смерті свого батька, а відтак дані права не можуть перейти до його спадкоємців, бо фактично вони не існують. З цих підстав прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представниця - адвокатка Шашло Д.С., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали суд їх задовольнити, обґрунтування надали аналогічні тексту позовної заяви. Представниця відповідача ОСББ «Наш дім» - Литвиненко Є.Ю., у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 133), в якій зазначила про те, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. У судовому засіданні представник ДМР - Чудновський А.О., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення не заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту письмових пояснень. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 94). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01 вересня 1976 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих видано [PERSON] та його сім`ї у складі з 4 осіб ( [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (син) та [PERSON] (донька), Ордер № 0128 на право зайняття двох кімнат, площею 26,92 м2 в квартирі [ADDRESS] на підставі рішення робітничого комітету від 31 серпня 1976 року № 16 (а. с. 29). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 18). 25 жовтня 2008 року [PERSON] , звернувся до керівника органу приватизації [PERSON] із заявою про передачу в приватну власність квартиру [ADDRESS] (а. с. 28). 29 жовтня 2008 року керівником органу приватизації ОСББ «Наш дім» винесено Розпорядження органу приватизації № П-2 про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність наймачу [PERSON] (а. с. 27). 29 жовтня 2008 року на підставі вищевказаного розпорядження органу приватизації, керівником органу приватизації видано [PERSON] . Ордер про право власності на житло, зокрема квартиру [ADDRESS] (а. с. 12). Відповідно до Технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності (а. с. 13-15), який виданий Д/Ф «НДІпроектреконструкція» у 2008 році на ім`я [PERSON] , квартира [ADDRESS] , має загальну площу - 41,3 м2, жилу - 25,6 м2. Крім того, з вказаного Технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності, з поміж іншого, вбачається, що: технічний паспорт на квартиру є додатком до «Свідоцтва про право власності на житло»; переоформлення Технічного паспорту на квартиру проводиться в зв`язку зі зміною власника, а також у зв`язку з переплануванням та переобладнанням квартири. 24 листопада 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Гладковим Д.Ю., винесено рішення № 26424425 про відмову [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (а. с. 31 та на звороті). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 02.3-24/18599 від 12 листопада 2019 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у кв. [ADDRESS] з 15 листопада 1994 року та станом на дату надання цієї довідки (а. с. 33). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , у зоні військових дій, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 19), лікарським свідоцтвом про смерть № 5963 від 19 жовтня 2022 року (а. с. 21 та на звороті) та Довідкою про причину смерті № 5963 від 19 жовтня 2022 року (а. с. 20). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 11) вбачається, що позивачка [PERSON] , народилася [INFO] , а її батьком є [PERSON] . З копії Актів ОСББ «Наш дім» про встановлення факту проживання від 30 листопада 2023 року (а. с. 38) та від 01 грудня 2023 року (а. с. 39, 40) вбачається, що [PERSON] фактично проживає у кв. [ADDRESS] , без державної реєстрації місця проживання з народження та на час складення вказаного акту. З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР № 10852 від 13 жовтня 2023 року вбачається, що в матеріалах інвентаризаційної справи містяться копії свідоцтва (а також розпорядження, технічний паспорт) про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] , від 29 жовтня 2008 року виданого ОСББ « Наш Дім» згідно розпорядження від 29 жовтня 2008 року № П-2, на ім`я [PERSON] , але державна реєстрація права власності на підставі вищевказаних документів КП «ДМБТІ» ДМР станом на 31 грудня 2012 року не проводилася (а. с. 41). Зі змісту нотаріально посвідченої заяви [PERSON] та [PERSON] (а. с. 26 та на звороті) вбачається, що останні даною заявою підтверджують факт того, що [PERSON] з народження та дотепер проживає за адресою: [ADDRESS] , а до березня 2022 року разом з нею за зазначеною адресою проживав також її батько [PERSON] ; також, підтверджено той факт, що саме [PERSON] здійснює поточні ремонти в даній квартирі та сплачує комунальні платежі. 22 вересня 2023 року [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського місько7го нотаріального округу Батової Л.Г. із заявою № 210 про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] (а. с. 115). 22 вересня 2023 року [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г., із заявою № 209 про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] (а. с. 114). З відповіді приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 26 вересня 2023 року № 588/02-31 [PERSON] щодо видачі свідоцтва про право на спадщину (а. с. 30) вбачається, що оскільки останньою пропущено строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] та на вищевказану квартиру подано документи, які суперечать діючому законодавству, то право на спадкування та подальше отримання спадщини, повинно вирішуватися у судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо позовних вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Приписами ч. ч. 3, 7 ст. 294 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. При ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Статтею 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Нормами ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем позивачці необхідно для реалізації своїх спадкових прав. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачка є донькою [PERSON] , яка з народження - [INFO] та по дату його смерті (по [INFO] ) постійно мешкала разом з [PERSON] , вела із ним спільне господарство, що підтверджується допустимими, достатніми та достовірними доказами та показами свідка, суд доходить висновку, що вимоги про встановлення того факту, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), проживала однією сім`єю разом із батьком [PERSON] , який помер [INFO] , на день його смерті, за адресою: [ADDRESS] , хоча і була зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, нормами ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вже встановлено судом, [PERSON] , є донькою спадкодавця та єдиною спадкоємицею першої черги, оскільки [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивачки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, з-поміж іншого, з тих підстав, що нею надано документи на спірну квартиру, які суперечать діючому законодавству. Так, судом встановлено, що свідоцтво про право власності на квартиру батькові позивачки видано органом приватизації - ОСББ «Наш дім». Натомість суд зазначає, що повноваження щодо приватизації житла та видачі документів, що посвідчують право власності, належать виключно органам державної влади або місцевого самоврядування, уповноваженим на це законом (органи приватизації, виконавчі комітети місцевих рад, державні підприємства, яким належав житловий фонд). В свою чергу, ОСББ є юридичною особою, що створюється власниками для управління спільним майном, а не органом, що здійснює приватизацію чи реєстрацію прав власності. З огляду на викладене суд, суд доходить висновку про те, що свідоцтво про право власності на житло (квартиру [ADDRESS] ), видане ОСББ «Наш дім», не має жодної юридичної сили як правовстановлюючий документ на квартиру, а відтак жодним чином не підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на спірну квартиру у встановленому законом порядку. При цьому, суд зазначає, що приймаючи до уваги те, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), при цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, натомість спадкодавець [PERSON] за життя не мав належним чином оформленого права власності на спірну квартиру, а тому відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Крім того, суд зауважує, що стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18). Так, суд зазначає, що оскільки позивачка [PERSON] з дитинства проживає у спірній квартирі (з 2022 року), право на зайняття якої було надано ще її діду з її батьком у 1976 році, а отже вона вселилася у спірне житлове приміщення на законній підставі і протягом тривалого часу правомірно та добросовісно ним користувалася та після смерті діда та батька продовжує проживати у спірній квартирі та сплачувати за неї комунальні послуги, при цьому на цю житлову площу окрім неї ніхто не претендує, а дана квартира є єдиним об`єктом нерухомого майна та єдиним житлом позивачки, суд доходить висновку, що остання набула рівного з наймачем права користування спірною квартирою, а отже фактично стала її наймачем, а відтак остання має першочергове право на її приватизацію, а не визнання за нею права власності в порядку спадкування. Таким чином, суд доходить переконливого висновку про те, що позивачкою в цій частині позовних вимог обрано невірний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні. З огляду на викладене, суд доходить переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, шляхом встановлення того факту, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), проживала однією сім`єю разом із батьком [PERSON] , який помер [INFO] , на день його смерті, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial