Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Позивачка, згідно позовних вимог звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] та стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі в період якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . 20 квітня 2021 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилася проживати з позивачкою та по теперішній час знадиться на повному її утриманні. З грудня 2020 року відповідач припинив виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її станом здоров`я та не спілкується з дитиною, а дитина не виявляє до нього жодних почуттів. Оскільки [PERSON] самоусунувся від виховання малолітнього сина, ніяких стосунків не підтримує, не спілкується, не виявляє батьківської уваги, турботи, доля дитини його не цікавить, та з метою захисту найкращих інтересів дитини, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина та стягнути аліменти на його утримання. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник органу опіки та піклування в судовому засідання позов підтримала та просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини та стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини. Відповідач, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив (а. с. 91). Суд постановив проводити заочний розгляд справи. Суд заслухавши позивачку, представника позивачки, представника органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов в частині позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню, в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789 - ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19 серпня 2017 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на [PERSON] (Т. 1 а. с. 22). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 лютого 2018 року, актовий запис № 250, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (Т. 1 а. с. 23). Згідно заочного рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (Т. 1 а. с. 18, 19). Як вбачається з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1241-5000542290 від 28 березня 2022 року, [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] взято на облік, зареєстроване місце проживання є [ADDRESS] , фактичне місце проживання є [ADDRESS] (Т. 1 а. с. 14). З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1241-5000542208 від 29 березня 2022 року, [PERSON] взято на облік, зареєстроване місце проживання є [ADDRESS] , фактичне місце проживання є [ADDRESS] (Т. 1 а. с. 15). Відповідно до декларації № 0001-0288-7РАО від 08 лютого 2023 року відносно [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , укладено декларацію з ТОВ «ЕКОДНІПРО» для надання первинної медичної допомоги (Т. 1 а. с. 13). Згідно довідки Дніпровської гімназії № 19 Дніпровської міської ради № 315 від 04 вересня 2024 року, [PERSON] навчається в 1-В класі Дніпровської гімназії №19 Дніпровської міської ради (Т. 1 а. с. 16). Відповідно до відомостей з Пенсійного фонду України від 04 вересня 2024 року за період з 2017 року по 2024 рік включно [PERSON] працевлаштована та має постійних дохід (Т. 1 а. с. 9-12). З службової характеристики начальника Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області від 16 вересня 2024 року, [PERSON] зарекомендувала себе з позитивної сторони, до виконання службових обов`язків відноситься сумлінно, має почуття відповідальності за доручену справу, проявляє ініціативу та принциповість, по характеру спокійна, у колективі має заслужений авторитет, у спілкуванні з громадянами ввічлива і тактовна (Т. 1 а. с. 51). Як вбачається з довідки начальника Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області № 22051/101/01-2024 від 17 вересня 2024 року, [PERSON] проходить службу у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області, з 05 серпня 2013 року по 06 листопада 2015 року проходила службу в ОВС, з 07 листопада 2015 року по теперішній час в НПУ, з 28 липня 2025 року перебуває на посаді дізнавача сектору дізнання Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (Т. 1 а. с. 50). Відповідно до договору найму житла від 12 вересня 2024 року, [PERSON] винаймає квартиру [ADDRESS] , строком на 24 місяці, в квартирі наявні газовідведення, водовідведення, електрика, побутова техніка та меблі, в орендованій квартирі також проживає син [PERSON] - [PERSON] (Т. 1 а. с. 52, 53). Згідно висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування № 4/3-47 від 06 лютого 2025 року, [PERSON] проживає разом з дитиною, офіційно працевлаштована та має постійних дохід, за місцем роботи характеризується позитивно. Дитина [PERSON] навчається в Дніпровській гімназії № 19 ДМР, згідно характеристики [PERSON] виховується лише матір`ю, батько ніколи не брав участі у навчанні дитини, не відвідував батьківські збори, дитина не знає свого батька, мати відповідально ставиться до виховання та навчання дитини, здійснює контроль за успішністю та поведінкою сина, батько проживає окремо, вихованням та утриманням сина не займається. Відповідно до психологічного висновку, у зв`язку з повною відсутністю батька у житті дитини, [PERSON] сприймає лише матір, як члена своєї родини, жодною інформацією стосовно батька дитина не володіє, оскільки ніколи не мав з ним спілкування, у дитини немає потреби у знайомстві, або спілкуванні з батьком. На засідання комісії батько дитини не з`явився, оскільки за наявною інформацією сільської ради, відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, у зв`язку з чим орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] (Т. 1 а. с. 213, 214). Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 57, 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей. Статтею 164 СК України передбачені підстави позбавлення осіб батьківських прав, а саме, якщо він чи вона: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п.п. 15, 16, 18 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оцінюючи досліджені докази в сукупності суд приходить до висновку, що позивачка не довела, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини є заходом спрямованим на захист інтересів дитини. Суд вважає, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів, в тому числі, показання свідків на підтвердження тієї обставини, що відповідач не цікавиться життям сина, а надані позивачкою письмові докази лише підтверджують ті обставини, що малолітня дитина проживає з матір`ю, яка займається його вихованням та навчанням. При цьому судом враховано, що в своїх поясненнях наданих суду позивачка вказує, що відповідач з 2020 року не спілкується з нею та з дитиною, не утримує дитину не приймає участі в її вихованні, проте, як встановлено в судовому засіданні позивачка до суду з позовом або із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини не зверталась і заявляє такі вимоги лише в даному провадженні, до органів опіки та піклування про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків також не зверталась і будь-якого провадження щодо відповідача не ініціювала. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні також підтвердив суду, що органу опіки та піклування стало відомо про можливе ухилення відповідача від виконання від батьківських обов`язків лише при отриманні ухвали суду про відкриття провадження по даній справі. Суд не погоджується з висновками органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки зі змісту висновку вбачається, що він є поверхневим, без детального дослідження ставлення відповідача до дитини, без наведення конкретних фактів, які свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, при цьому висновок не містить жодного обґрунтування чому позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам дитини сторін. Тому суд вважає, що в судовому засіданні підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав відносно [PERSON] не встановлено, не доведено ті обставини, що він не виконує або не в повній мірі виконує обов`язки по вихованню малолітньої дитини, що не свідчать про винне, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, і тому в задоволені позову про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Даний висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду викладеній в постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 та в постанові від 16 січня 2019 року у справі №465/3694/14-ц. Разом з тим, згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Положеннями ч. 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що малолітня дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини позивачці не надає, хоча зобов`язаний це робити. Враховуючи вищезазначені норми, вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього [PERSON] в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки права та обов`язки кожного з батьків є рівними за законом, в тому числі і по утриманню дітей. При цьому, оскільки положення ст. 182 СК України не передбачають максимальної межі розміру аліментів, тому вимога позивачки про встановлення максимального розміру аліментів не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку не ґрунтується на вказаних положеннях матеріального права і тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав судові витрати покладаються на позивачку, а у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп., оскільки позивачка при зверненні з позовом до суду про стягнення аліментів на утримання дитини звільнена від цих витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial