Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

14 лютого 2025 року КОМУНАЛЬНЕ НЕКОМЕРЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ» в особі його директора Віктора Забашти звернулося до Коломацького районного суду Харківської області із позовною заявою, в якій просило суд стягнути із [PERSON] завдану ним матеріальну шкоду у розмірі 505552 гривні 09 копійок. Крім того,\~позивач просив\~суд стягнути\~із відповідача\~судові витрати\~по справі\~у розмірі\~7583\~гривні 28\~копійок. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 31 жовтня 2023 року о 08 годині 10 хвилин поблизу будинка [ADDRESS] трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля швидкої та невідкладної допомоги «Автоспецпром 941157.018.03», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є позивач, під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Audi A1», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого автомобіль швидкої та невідкладної допомоги «Автоспецпром 941157.018.03», державний номерний знак [NUMBER] , зазнав технічних пошкоджень, а його власнику - КОМУНАЛЬНОМУ НЕКОМЕРЦІЙНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ» завдано матеріальну шкоду у розмірі 505552 гривні 09 копійок. Також, позивач вказав, що 22 січня 2024 року Валківським районним судом Харківської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.124 КУпАП, тобто порушення водієм правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу, і на [PERSON] накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 гривень 00 копійок. Крім того, позивач зазначив, що відповідач [PERSON] , будучи водієм автотранспортних засобів швидкої та невідкладної медичної допомоги Валківського відділення екстреної (невідкладної) допомоги КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ», несе повну матеріальну відповідальність за ввірене йому майно підприємства на підставі посадової інструкції, а також договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між ним та адміністрацією підприємства. З огляду на вказані вище обставини КОМУНАЛЬНЕ НЕКОМЕРЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ» просить суд стягнути із [PERSON] 505552 гривні 09 копійок в рахунок відшкодування завданої ним матеріальної шкоди. 27 лютого 2025 року суддею Коломацького районного суду Харківської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження за вказаним вище позовом і розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання, про що постановлено відповідну ухвалу. 18 березня 2025 року до канцелярії суду відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач, не заперечуючи факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 31 жовтня 2023 року о 08 годині 10 хвилин поблизу будинка № 30А по вулиці Шевченка у місті Валки Богодухівського району Харківської області за участю автомобіля швидкої та невідкладної допомоги «Автоспецпром 941157.018.03», державний номерний знак [NUMBER] , під його керуванням, а також факту порушення ним правил дорожнього руху і вчинення ним адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, вважав позовні вимоги незаконними, безпідставними і такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, [PERSON] у відзиві зазначив, що Звіт за №144/2024 про оцінку автомобіля АСПА.941157.018.03, державний номерний знак [NUMBER] , складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , не може вважатися належним і допустимим доказом, позаяк; 1) із його змісту вбачається, що замовлення суб`єкту оціночної діяльності на проведення дослідження по визначенню матеріального збитку пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіля надійшло від позивача лише 15 липня 2024 року, тобто після сплину більше ніж сім місяців після дорожньо-транспортної пригоди; 2) у звіті не зазначено, що він складений для подання до суду, і в ньому відсутні відомості про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; 3) у звіті відсутня інформація про дату огляду та адресу місця знаходження автомобіля, який оглядався за відсутності відповідача; 4) описані у звіті пошкодження не відповідають пошкодженням, зазначеним у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди. Також, відповідач у відзиві акцентував увагу суду на тому, що: 1) будучи ознайомленим із посадовою інструкцією водія автотранспортних засобів (швидкої та невідкладної медичної допомоги), договір про повну матеріальну відповідальність він не підписував; 2) наданий позивачем до суду договір про повну матеріальну відповідальність працівника не має юридичної сили і не може бути підставою для повної матеріальної відповідальності, позаяк укладення такого договору можливе виключно із певними працівниками, до яких він як водій не належить; 3) сам факт укладання із працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання повної матеріальної відповідальності; 4) позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що шкода завдана не при виконанні трудових обов`язків. З огляду на вищевказані обставини відповідач визнав позов частково, виклавши у відзиві свою позицію, згідно якої вважав, що за завдану шкоду він має нести матеріальну відповідальність перед позивачем у розмірі середньомісячної зарплати, яка складає 20283 гривні 65 копійок. Позивач не скористався своїм правом, передбаченим\~ст. 179 ЦПК України, \~і відповіді на відзив до суду не подав. Натомість, представник позивача Шовкова Л.В., діючи на підставі довіреності від імені та в інтересах КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ», 02 квітня 2025 року подала до суду письмові пояснення, де виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відзиві на позовну заяву заперечень і мотиви їх відхилення. Так, представник позивача зазначила, що: 1) відзив на позовну заяву подано відповідачем із порушенням норм процесуального законодавства, і твердження викладенні у ньому є вільною трактовкою законодавства відповідачем, а тому є безпідставними і такими, що не відповідають дійсності; 2) звіт №144/2024 дослідження спеціаліста автотоварознавця від 18 вересня 2024 року є належним доказом розміру спричиненої майнової шкоди позивачу; 3) твердження відповідача про те, що посада водія не входить до переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року за №447/24, є хибними, оскільки Постанова КМУ разом із вказаним Переліком на території України не чинні, позаяк відповідно до Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» від 21 квітня 2022 року вказані нормативні акти перестали застосовуватись на території України; 4) заперечення відповідача щодо підписанням ним договору про повну матеріальну відповідальність є нічим іншим, як спробою ввести суд в оману. 17 квітня 2025 року судом закрито підготовче провадження у справі і справу призначено до судового розгляду, про що постановлено відповідну ухвалу. Будь-які процесуальні дії як то забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо, не вчинялися. Представник позивача\~за довіреністю\~Шовкова Л.В., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подавши до суду заяву, зареєстровану у канцелярії суду 12 червня 2025 року за вх. № ЕП 1102/01-55/25 (а.с. 155-156), в якій просила провести судове засідання, призначене до 10 години 00 хвилин 12 червня 2025 року, за відсутності представника КНП ХОР «ЦКМД та МК". Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Водночас, відповідачем до канцелярії суду подано заяву за вх. № 1082/01-55/25 від 11 червня 2025 року ( а.с. 154 ), в якій він просив суд провести судове засідання за його відсутності. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасника справи заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, відповідно до частини третьої названої статті Кодексу якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Оскільки відповідач своїм процесуальними правами участі у судовому засіданні не скористався, повноважних представників для участі у судовому засіданні не направив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача у судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, які містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін. Матеріали справи свідчать про те, що судом створені всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом вжито всіх заходів в межах визначених чинним законодавством України повноважень щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. Водночас, суд розглянув справу у загальному порядку, позаяк визначені законом підстави для заочного розгляду справи відсутні. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові\~докази,\~долучені у\~якості додатку\~до позовної\~заяви,\~ з`ясувавши всі фактичні обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, а також врахувавши позиції сторін, викладені ними у відповідних заявах, суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту дослідженої у судовому засіданні постанови, винесеної 22 січня 2024 року Валківським районним\~судом Харківської\~області у\~справі №615/2305/23\~(провадження\~№3/615/48/24),\~яка набрала\~законної сили\~2\~лютого 2024\~року,\~вбачається,\~що 31 жовтня 2023 року, близько 08 години 10 хвилин, водій [PERSON] поблизу будинка [ADDRESS] , керуючи автомобілем «Автоспецпром 941157.018.03», державний номерний знак [NUMBER] , здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, не впевнився у безпеці свого маневру, не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечного інтервалу та допустив його зіткнення з автомобілем «Audi A1», державний номерний знак [NUMBER] ,\~в результаті\~чого автомобілі\~зазнали механічних\~пошкоджень,\~чим порушив\~п.п.10.1,\~12.1\~та 13.1\~Правил дорожнього\~руху,\~відповідальність за\~що передбачена\~ст.\~124\~КУпАП (порушення водієм правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу), і [PERSON] суд визнав винним у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення та наклав на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 850 гривень 00 копійок (а.с. 7-8). Згідно приписів, закріплених у ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на те, що відповідач визнаний винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди за обставин, які викладені у вищевказаній постанові, винесеній Валківським районним судом Харківської області 22 січня 2024 року у справі №615/2305/23 (провадження №3/615/48/24),, за правилами, визначеними ч.6 ст. 82 ЦПК України,\~позивач звільнений від доказування викладених у ній обставин, і така постанова є обов`язковою для суду під час розгляду справи про правові наслідки дій чи бездіяльності відповідача. Крім того, як вже зазначалося вище, відповідач не заперечував факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 31 жовтня 2023 року о 08 годині 10 хвилин поблизу будинка № 30А по вулиці Шевченка у місті Валки Богодухівського району Харківської області за участю автомобіля швидкої та невідкладної допомоги «Автоспецпром 941157.018.03», державний номерний знак [NUMBER] , під його керуванням, а також факту порушення ним правил дорожнього руху і вчинення ним адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, про що [PERSON] зазначив у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Автомобіль марки «Автоспецпром АСПА.941157.018.03», державний номерний знак [NUMBER] , належить на праві власності КОМУНАЛЬНОМУ НЕКОМЕРЦІЙНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ», про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 10). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КОМУНАЛЬНЕ НЕКОМЕРЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ» (скорочене найменування - КНП ХОР «ЦЕМД та\~МК), ідентифікаційний код юридичної особи - 38494108 є правонаступником КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДЕЦИНИ КАТАСТРОФ» (а.с. 58-60). Як вбачається із витягу із наказу КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДЕЦИНИ КАТАСТРОФ» №8-к від 08 січня 2020 року про прийом та звільнення [PERSON] прийнятий на 1,0 посаду водія автотранспортних засобів (швидкої та невідкладної медичної допомоги) Валківського відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги(селище Коломак) з 09 січня 2020 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису + 20% за сан.транспорт (а.с. 11). Згідно звіту № 144/2024 про оцінку автомобіля АСПА.941157.018.03 державний номер [NUMBER] , складеного 18 вересня 2024 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] за результатами проведеного автотоварознавчого дослідження, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля АСПА.941157.018.03, державний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП, яке мало місце 31 жовтня 2023 року, без урахування величини втрати товарної вартості складає 505552 гривні 09 копійок, в тому числі ПДВ на вартість складових (Сс) (а.с. 12-41). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно\~ст. 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У ст. 3 КЗпП України закріплено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Згідно приписів, закріплених у ст. 131 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. За правилами, визначеними ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Приписами, закріпленими у ст. 134 КЗпП України, визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1 \~цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Обґрунтовуючи вимогу щодо повної матеріальної відповідальності відповідача, позивач посилався на: 1) Посадову інструкцію водія автотранспортних засобів (швидкої та невідкладної медичної допомоги), затвердженої 01 вересня 2023 року директором КНП ХОР «ЦЕМД та\~МК», пунктом 1.15 та пунктом 4.6 якої визначено, що водій швидкої та невідкладної медичної допомоги є матеріально відповідальною особою, в повному обсязі та відповідає за своєчасне повне відшкодування матеріальних збитків у випадку пошкодження, розукомплектування і розкрадання ввіреного майна, зокрема транспортного засобу; 2) договір про повну матеріальну відповідальність працівника, укладений 03 липня 2023 року між директором КНП ХОР «ЦЕМД та\~МК» Забаштою В.Ф. та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] бере на себе матеріальну відповідальність за матеріальні цінності, що передані йому за інвентаризаційним описом складу, а також за ті, що надходять під звіт протягом усього терміну дії Договору, а підприємство зобов`язується створити [PERSON] нормальні умови праці і виробничу обстановку, яка забезпечує збереження матеріальних цінностей, що знаходяться на складі, в тому числі автомобіль яким він керує під час робочої зміни (а.с.42-46). Як вбачається із довідки про доходи, виданої 11 березня 2025 року КОМУНАЛЬНОМИМ НЕКОМЕРЦІЙНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ» на ім`я [PERSON] , останній в період з 01 вересня 2024 року по 28 лютого 2025 року отримав дохід у вигляді заробітної плати (без урахування аліментів) у сумі 119668 гривень 32 копійки, зокрема: за вересень 2024 року 15910 гривень 20 копійок; за жовтень 2024 року 21920 гривень 46 копійок; за листопад 2024 року 22232 гривні 12 копійок; за грудень 2024 року -19039 гривень 41 копійку; за січень 2025 року 20484 гривні 58 копійок; за лютий 2025 року 20081 гривня 55 копійок (а.с. 78). Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 (діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР») посада водія не входить до цього Переліку. Крім того, у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року N 146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки. Однак, такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей. Аналогічні правові висновки Верховного Суду наведені у постановах від 29 січня 2018 року у справі №743/1641/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі №523/4413/16-ц, від 28 липня 2021 року у справі №524/2050/19, від 29.10.2020 у справі № 264/2076/17. Водночас, слід зазначити, що відповідно до Закону України «Про дерадянізацію законодавства України»\~майже усі нормативно-правові акти Союзу РСР та Української РСР (Української СРР) або втратили чинність, або перестали застосовуватись на території України або були змінено. Згідно Додатку № 1 до Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» визначений Перелік актів органів державної влади і органів державного управління Союзу РСР, що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У п. 362 вказаного Додатку зазначено про Указ Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX «Об утверждении Положения о материальной ответственности рабочих и служащих за ущерб, причиненный предприятию, учреждению, организации» (із наступними змінами). У п. 11 вказаного вище Указу Президії Верховної Ради СРСР зазначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Радою Міністрів СРСР. Як наслідок, Перелік, який був Додатком №1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59) не застосовується на території України. Таким чином, у зв`язку із відсутністю, станом на сьогодні, затвердженого переліку посад і робіт, які передбачають можливість укладення укладання договорів про повну (індивідуальну) матеріальну відповідальність, роботодавцю не заборонено самостійно визначати такі категорії працівників (з урахуванням умов, встановлених\~статтею 135-1 КЗпП України) у локальному документі (наказі, погодженому з трудовим колективом або профспілкою), правилах внутрішнього трудового розпорядку, колективному договорі) з якими можливо укласти договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Тому, під час укладення договорів про повну матеріальну відповідальність варто керуватись\~статтею 135-1 КЗпП України . Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та: 1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи (ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України). У п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП ), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Верховний Суд у справі №743/1641/15-ц від 29 січня 2018 року сформулював правовий висновок, відповідно до якого водій не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Враховуючи вищезазначене водій [PERSON] не належить до категорії працівників, з якими згідно з\~ст. 135-1 КЗпП України\~може бути укладений такий договір, а укладений 03 липня 2023 року Договір про повну матеріальну відповідальність працівника за вищенаведених обставин не може мати юридичної сили і не може бути підставою для повної матеріальної відповідальності [PERSON] , позаяк такий договір укладається виключно із працівниками визначених категорій, а сам факт укладення із працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за завдану ним шкоду згідно п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України. Посилання позивача, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (діяльність пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання) відшкодовується особою, яка на відповідній підставі (право власності, інше речове праві, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є хибним. Під час судового розгляду з`ясовано, що дорожньо-транспортна пригода сталася підчас виконання відповідачем своїх трудових обов`язків. Згідно приписів, закріплених у п. 7 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Таким чином, до працівника може бути пред`явлений позов підприємством, установою, організацією про відшкодування шкоди у повному розмірі у випадку, коли працівник завдав таку шкоду підприємству не при виконанні ним трудових обов`язків. З матеріалів справи вбачається, а сторонами не оспорювалося, що відповідач на час завдання матеріальної шкоди позивачеві, який є власником пошкодженого транспортного засобу, перебував у трудових відносинах із останнім і виконував трудові обов`язки. Таким чином, враховуючи, що завдана позивачеві шкода пов`язана з виконанням відповідачем трудових обов`язків, він має нести матеріальну відповідальність згідно зі\~ст. 132 КЗпП України у\~розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, що, в свою чергу, свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позову. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Порядку обчислення середньої заробітної плати».\~Період, за яким обчислюється середня заробітна плата, визначено розділом ІІ. Як вже зазначалося вище, дохід відповідача [PERSON] за січень 2025 року та лютий 2025 року склав 40566 гривень 13 копійок, а тому середній заробіток відповідача складає 20283 гривні 06 копійок (40566 гривень 13 копійок : 2 = 20283 гривні 06 копійок). Враховуючи те, що розмір прямої дійсної шкоди перевищує розмір середньомісячного заробітку відповідача [PERSON] , з останнього на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди підлягають стягненню 20283 гривні 06 копійок. З приводу клопотання позивача про визнання поважною причину пропуску строку звернення до суду із позовом про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди та поновлення цього строку суд зазначає наступне. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких повивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Статтею 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Зокрема, ст. 233 КЗпП України\~визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Водночас, якщо строк звернення до суду, установлений ст.233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку із цим. У п. 4 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~N9 від 06 листопада 1992року Пленум\~Верховного Суду України роз`яснив, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»). Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав. У ст. 234 КЗпП України не передбачено переліку поважних причин для поновлення строку, позаяк їх поважність має визначається в кожному окремому випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. Як вбачається з матеріалів справи, дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачеві автомобіля швидкої та невідкладної допомоги «Автоспецпром 941157.018.03», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача сталася 31 жовтня 2023 року. [PERSON] судом визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, тобто порушення водієм правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 гривень 00 копійок, про що свідчить постанова, винесена Валківським районним судом Харківської області 22 січня 2024 року у справі №615/2305/23 (провадження №3/615/48/24). Таким чином, позивачеві про завдання матеріальної шкоди стало відомо 31 жовтня 2023 року після настання дорожньо-транспортної пригоди, в подальшому позивач дізнався про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП. 30 жовтня 2024 року, тобто у строк, визначений ст. 233 КЗпП України,\~ позивач звернувся до Коломацького районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. Згідно ухвали, постановленої суддею Коломацького районного суду Харківської області 27 листопада 2024 року, вказану вище позовну заяву КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕННОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДЕЦИНИ КАТАСТРОФ» залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам статей 175 і 177 ЦПК України, і позивачеві встановлений строк п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення вказаних в ній недоліків. 09 грудня 2024 року суддею Коломацького районного суду Харківської області позовну заяву КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕННОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДЕЦИНИ КАТАСТРОФ» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди повернуто позивачеві, про що постановлено відповідну ухвалу. В подальшому позивачем на вказану ухвалу подано апеляційну скаргу до Харківського\~апеляційного судуі за результатами апеляційного оскарження 10 лютого 2025 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» залишено без задоволення. В подальшому, 14 лютого 2025 року КОМУНАЛЬНЕ НЕКОМЕРЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ «ЦЕНТР ЕКСТРЕНОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА МЕДИЦИНИ КАТАСТРОФ» в особі його директора Віктора Забашти знову звернулося до Коломацького районного суду Харківської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення із нього завданої матеріальної шкоди. Вказані обставини свідчать про те, що строк звернення до суду позивачем пропущений з поважних причин, що є підставою для поновлення такого строку, про що судом без оформлення окремого документа постановлено відповідну ухвалу. За правилами, визначеними п. 3 ч. 1 ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати (судовий збір) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 304 гривні 09 копійок (20283 гривні 06 копійок (розмір задоволених вимог) х 100% : 505552 гривні 09 копійок (розмір заявлених вимог) = 04,01 % (відсоток задоволених вимог); 7583 гривні 28 копійок (сума сплачених позивачем судових витрат) х 04,01 % (відсоток задоволених вимог) : 100% = 304 гривні 09 копійок (розмір судових витрат пропорційно до розміру задоволених вимог). Суд також\~вважає\~за\~доцільне зазначити,\~що\~Європейський\~суд з\~прав\~людини\~вказав на\~те,\~що\~пункт\~1\~статті\~6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод\~зобов`язує\~суди\~давати\~обґрунтування своїх\~рішень,\~але\~це\~не може\~сприйматись\~як\~вимога надавати\~детальну\~відповідь\~на кожен\~аргумент.\~Межі\~цього\~обов`язку\~можуть\~бути\~різними залежно\~від\~характеру\~рішення.\~Крім\~того,\~необхідно\~брати\~до уваги,\~між\~іншим,\~різноманітність\~аргументів,\~які\~сторона\~може представити\~в\~суд,\~та\~відмінності,\~які\~існують\~у державах-учасницях,\~з\~огляду\~на положення\~законодавства,\~традиції,\~юридичні\~висновки,\~викладення\~та\~формулювання рішень.\~Таким\~чином,\~питання,\~чи\~виконав\~суд свій\~обов`язок\~щодо\~надання\~обґрунтування,\~що\~випливає\~зі статті\~6\~Конвенції,\~може\~бути\~визначено тільки\~з\~огляду\~на конкретні\~обставини\~справи\~(Проніна\~проти\~України,\~№\~63566/00,\~§\~23,\~ЄСПЛ,\~від\~18\~липня\~2006\~року).

Outcome: partial