Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

04 лютого 2025 року [PERSON] звернулася до Варвинського районного суду Чернігівської області з вказаним позовом та просить суд: - визнати за нею у порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за нею у порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, площею 0.25 га, кадастровий №7421184000:01:000:0079, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування заявлених вимог, позивачка посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] .. Після її смерті залишилася спадщина до складу якої входить, зокрема: 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, кадастровий №7421184000:01:000:0079, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно було належне на праві спільної сумісної власності її матері та її батьку відповідачу по справі - [PERSON] , оскільки таке набувалося у власність у період їх шлюбу, який був укладений 30 грудня 1972 року. Проте, безпосереднім титульним власником майна, відповідно до правовстановлюючих документів, є її батько [PERSON] . Спадщину після смерті матері [PERSON] , позивач прийняла в установлений законом строк, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою. Проте, через відсутність правовстановлюючих документів щодо належності права на частку вказаного нерухомого майна спадкодавця, позивач не може успадкувати дане майно, оскільки нотаріусом було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії. У зв`язку з цим, зважаючи на неможливість вирішення даного спору в позасудовому порядку, позивач була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2025 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено до підготовчого судового засідання на 17 березня 2025 року, яке у подальшому з підстав першої неявки сторони відповідача було відкладено на 14 квітня 2025 року. Додатково зобов`язано Варвинську державну нотаріальну контору та Державний нотаріальний архів Чернігівської області повідомити суд про те, чи відкривалися спадкові справи після померлої [INFO] [PERSON] 11 березня 2025 року на адресу суду з Варвинської державної нотаріальної контори надійшли затребувані інформаційні довідки зі спадкового реєстру відносно [PERSON] (а.с. 52-53, 54-55). 18 березня 2025 року на адресу суду з Варвинської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №355/2009, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 65-77). Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2025 року залучено до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , оскільки така включена кола імовірних спадкоємців спадщини, яка відкрилася після смерті [INFO] [PERSON] . У зв`язку з цим, підготовче судове засідання було відкладено до 07 травня 2025 року. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 06 червня 2025 року. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 05 червня 2025 року звернулася до суду із заявою про здійснення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 111), у судове засідання не з`явився, причину своєї неявки до суду не повідомляв. Відзиву на позовну заяву чи інших заяв з процесуальних питань від відповідача не надійшло. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Варвинська державна нотаріальна контора явку свого представника не забезпечили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с. 113). 28 травня 2025 року в.о. завідувача Варвинської державної нотаріальної контори Домашенко Л. звернулася до суду із заявою про здійснення розгляду справи за відсутності їхнього представника, заперечень щодо вимог позову не пред`являлося. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] у судове засідання не з`явилася, при цьому про день, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку (а.с. 112). 05 травня 2025 року звернулася до суду із заявою про здійснення розгляду справи за її відсутності, щодо вимог пред`явлених [PERSON] не заперечує (а.с. 97). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України проводить заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 грудня 1972 року між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до укладення шлюбу [PERSON] ) було зареєстровано шлюб, що доводиться копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 8). Згідно із копії свідоцтва про смерть від 04 листопада 2008 року серії [NUMBER] , [INFO] у віці 55 років померла [PERSON] . Місце смерті с-ще Варва Варвинського району Чернігівської області (а.с. 7). Оскільки в суду відсутні відомості щодо розірвання вказаного шлюбу, зокрема, до смерті [PERSON] , наявні правові підстави вважати, що даний шлюб в період життя подружжя не розривався. Як вбачається із матеріалів спадковій справі №355/2009 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №80352785 від 06 березня 2025 року, за життя [PERSON] спільно із чоловіком [PERSON] склали заповіт подружжя, який 28 грудня 2005 року був посвідчений державним нотаріусом Варвинської районної державної нотаріальної контори, номер у спадковому реєстрі - 38338661, номер в реєстрі нотаріальних дій 3077 (а.с. 54-55, 70). Однак у подальшому, на підставі рішення, ухваленого 11 червня 2009 року Варвинським районним судом Чернігівської області у межах справи №2-137/2009р., задоволено позов [PERSON] та визнано зазначений вище заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON] недійсним. Вказане рішення суду не оскаржувалося та 24 червня 2009 року набрало законної сили (а.с. 72-73). Ознайомившись із матеріалів спадкової справи №355/2009, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що 22 квітня 2009 року позивачка [PERSON] звернулася до Прилуцької міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] (а.с. 66 зворот). Факт наявності родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , підтверджується відповідними документами про народження та свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с. 71), якими доводиться, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) являється рідною донькою [PERSON] . Інші імовірні спадкоємці померлої [PERSON] , зокрема, чоловік [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь доньки [PERSON] та підтвердив відсутність у нього бажання щодо отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, про що свідчать копія відповідної заяви №699, поданої 22 квітня 2009 року до Прилуцької міської державної нотаріальної контори (а.с. 66). Відомості щодо наявності інших можливих спадкоємців після померлої [PERSON] , які б зверталися із відповідними заявами про прийняття спадщини чи відмови від неї, матеріали цивільної та спадкової справи не містять. У свою чергу, інша донька померлої спадкодавиці - [PERSON] , що була залучена до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася. Інформація щодо наявності в останньої права на обов`язкову частку у спадщині у суду відсутня. У зв`язку з цим, весь об`єм спадкової маси, яка відкрилася після смерті [PERSON] , був успадкований виключно позивачкою [PERSON] , а саме: - 1/3 (одна третя) частини квартири, що знаходиться у [ADDRESS] ; - вкладення депозитного рахунку у ОПЕРВ відділення за №49 із залишком коштів 500 грн; - земельна ділянка площею 2,00 га, що розташована на території Озерянської сільської ради Варвинського району Чернігівської області, кадастровий №7421183200:06:000:0012; - 1/3 (одна третя) частини квартири, що знаходиться в [ADDRESS] ; Про що були видані відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом, підтвердженням чого є їх відповідні копії (а.с. 74, 74 зворот, 75 зворот, 77), зміст яких узгоджується із Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а.с. 52). На обґрунтування заявлених вимог позивачкою вказано, що вона має право на спадкування за законом на 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га, кадастровий №7421184000:01:000:0079, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , після смерті спадкодавиці [PERSON] , так як остання мала право на рівну частку у випадку поділу майна подружжя, що перебувало у спільній сумісній власності, оскільки за життя в період перебування в шлюбі спадкодавці з відповідачем [PERSON] , ними як подружжям, на підставі відповідного договору купівлі-продажу, було набуто у порядку спільної-сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] . При цьому єдиним безпосереднім титульним власником об`єкта нерухомого майна, відповідно до правовстановлюючих документів, був зазначений лише відповідач [PERSON] . Крім того, в цей же період, за результатами безоплатної приватизації була набута земельна ділянка, на якій розташований даний житловий будинок, яка також значиться за [PERSON] . У зв`язку з цим, 05 вересня 2024 року позивач звернулася до Варвинської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття вказаного нерухомого майна у спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , на що, від нотаріуса отримала відмову, з підстав не надання позивачем документів, які посвідчують право власності спадкодавці [PERSON] на 1/2 частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також на 1/2 частку земельної ділянки призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки титульним власником нерухомого майна був зареєстрований [PERSON] , а частка [PERSON] не була визначена у спільному сумісному майні подружжя, що підтверджується відповідним повідомлення нотаріуса від 05 вересня 2024 року №638/02-14 (а.с. 11). Таким чином, з огляду на те, що предметом даного спору є визнання права власності на спадкове майно, то при його вирішенні необхідно встановлювати та розмежовувати: 1) час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та 2) підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час його придбання. Згідно з ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР (в редакції від 18 липня 1963 року, яка була чинна на час набуття права власності на будинок) майно може належати на праві спільної часткової або спільної сумісної власності. За період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, 20 вересня 1990 року був придбаний у власність об`єкт нерухомого майна, а саме - житловий будинок з надвірними будівлями, у [ADDRESS] , титульним власником якого був зазначений [PERSON] , вказані обставини підтверджуються копією відповідного договору купівлі-продажу від 20 вересня 1990 року, засвідченого секретарем виконкому Світличненської сільської Ради народних депутатів Варвинського району Чернігівської області Глобинець Н.В. за №39 (а.с. 12-13). Відомості щодо приналежності вказаного нерухомого майна та його складу також підтверджується довідкою №949, виданою 15 травня 2024 року КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» та Технічним паспортом, зареєстрованим 25 квітня 2024 року у КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», інвентарний №210, реєстровий №ТІ01:3939-3422-7059-7077, відповідно до яких житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок (А1), загальною площею 53,3 м.кв, сарай (Б1), навіс (В1, Г1), теплиця (Д1), вбиральня (У1), огорожа (№1), ворота (№2), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно матеріалів архівної справи КП «Прилуцьке МБТІ» станом на 31 грудня 2012 року, на підставі Договору купівлі-продажу від 20 вересня 1990 року, посвідченого Світличненською сільською радою, за реєстровим №39, перебуває у власності [PERSON] (а.с. 15-17, 26). Статтею 22 КпШС України, (в редакції чинній на час набуття права власності на будинок), визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ч. 1 ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Суд зважає, що будь-якої домовленості між співвласниками спірного об`єкту нерухомого майна, зокрема, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами щодо їх часток в спільній сумісній власності не було, адже докази на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні. Відомості щодо підтвердження того, що дане нерухоме майно було особистою власністю [PERSON] , матеріали справи також не містять. Таким чином, зважаючи на відсутність підстав вважати, що за період шлюбу [PERSON] та [PERSON] у судовому порядку здійснювався відступ від презумпції рівності часток подружжя, як співвласників будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вважаю, що частка кожного з них у праві спільної сумісної власності на будинок становить по 1/2 частці. Щодо перебування спірної земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий №7421184000:01:000:0079, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , слід зазначити наступне. З копії державного акту про право на земельну ділянку серії ІV-ЧН №013370 від 19 березня 2003 року, вбачається, що на підставі Рішення 3 сесії 24 скликання Світличненської сільської ради народних депутатів від 19 вересня 2002 року, [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0.2500 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, та господарських будівель, яка розташована за адресою: Світличненської сільської ради по [ADDRESS] (а.с. 14). Вказані відомості також узгоджуються з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28 грудня 2023 року №НВ-0501010662023, відповідно до якого державна реєстрації права власності на дану земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим №7421184000:01:000:0079, була здійснена 28 грудня 2023 року (а.с. 20). Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Крім того, абзац 2 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року визначає, що у випадку якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Судом встановлено, що право власності на будинковолодіння, яке розташовано на спірній земельній ділянці первинними його власниками (співвласниками) набуто раніше ніж право власності на земельну ділянку, на якій воно розташовано. Законом встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст. 120 ЗК України в редакції, що діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок). Вищезазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість, про що також звернув увагу Верховний Суд у своїй постанові від 12 вересня 2018 року у справі №127/50/16-ц (провадження №61-5958зпв18). При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». З цих підстав, наявність права власності на об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею). Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 26 травня 2021 року у цивільній справі №48/3137/15-ц, яка підлягає врахуванню судом. Отже, зважаючи на доведеність того, що спадкодавець [PERSON] , набувши в порядку спільної сумісної власності право власності на 1/2 частку житлового будинку, на підставі вищевказаних норм набула також і відповідне право власності на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у праві власності на вказаний будинок, тобто на 1/2 частку земельної ділянки. За таких підстав, суд приходить до висновку щодо наявності у [PERSON] , за життя, права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також на 1/2 частку земельної ділянки призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,25 га, кадастровий №7421184000:01:000:0079, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно розмір частки [PERSON] у праві спільної власності на вищезазначену земельну ділянку також складає 1/2 частки. Щодо порядку спадкування зазначеного спадкового майна, належного за життя [PERSON] слід зазначити наступне. Зважаючи на те, що [PERSON] , померла [INFO] , суд вважає за необхідне керуватись матеріальними нормами Цивільного кодексу України в редакції, чинній на час виникнення даних відносин. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. На підставі вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Таким чином, позивачка [PERSON] виявила свою волю на прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її матері [PERSON] , шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інші спадкоємці померлої за законом, зокрема: [PERSON] - відмовився від прийняття спадщини, а [PERSON] не заявила про свій намір приймати спадщину, оскільки не зверталася до нотаріуса із відповідною заявою, та в цілому щодо задоволення вимог позову на етапі судового розгляду не заперечила. При цьому, відомості щодо наявності інших можливих спадкоємців після померлої [PERSON] матеріали цивільної та спадкової справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За правилами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, враховуючи, що доказами, які наявні в матеріалах цивільної справи, підтверджено належність за життя [PERSON] права власності на 1/2 частку будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, а також на 1/2 частку земельної ділянки призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,2500 га, кадастровий №7421184000:01:000:0079, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також той факт, що після її смерті спадщину до складу якої належало, у тому числі вищевказане нерухоме майно, прийняла виключно позивачка, суд відповідно до положень ст. 15, 16, 392, 1216-1218 ЦК України, приходить до висновку, що спадкове право позивача підлягає судовому захисту та вважає за необхідне визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно у порядку спадкування за законом. На підставі наведеного,

Outcome: approved