Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

24.05.2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності, витребування майна, який мотивувала тим, що її дідусю [PERSON] і бабусі [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] . Враховуючи, що син подружжя [PERSON] , який був її батьком, помер, дідусь і бабуся вирішили забезпечити її на майбутнє житлом, тому 10.04.2009 року склали на її користь спільний заповіт подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Посвятенко Ю.Д., згідно якого все майно, яке належить подружжю на праві власності, вони заповіли [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. На день смерті [PERSON] спадкоємиця [PERSON] була неповнолітньою, виповнилось 16 років. [PERSON] проживав в квартирі сам, а потім одружився і проживав разом із [PERSON] . В 2017 році [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Мотивував тим, що все майно бажає заповісти дружині [PERSON] , але за наявності спільного заповіту подружжя він, як власник квартири, не може розпорядитись майном. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2020 року позов залишений без розгляду. [INFO] помер [PERSON] . Спадкоємець [PERSON] подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини на підставі спільного заповіту подружжя. Під час оформлення спадкових прав нотаріусу стало відомо, що спадкове майно квартира [ADDRESS] на день смерті спадкодавця [PERSON] не належала йому на праві власності, оскільки була продана 22.12.2018 року [PERSON] , а 24.06.2020 року [PERSON] продав квартиру [PERSON] . Оскільки ст. 1243 ЦК України встановлена заборона відчуження майна, визначеного у заповіті подружжя, спадкодавець [PERSON] , який пережив [PERSON] , не мав права розпорядитись спадковим майном, ще й під час розгляду справи судом про визнання заповіту недійсним. Позивач [PERSON] вважає, що [PERSON] і його пасинок [PERSON] діяли неправомірно, з метою позбавити її житла. Такі умисні дії спадкодавця [PERSON] порушили її право на спадкування за заповітом подружжя і спотворили волю померлого спадкодавця [PERSON] . На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач [PERSON] просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.12.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Скутельник І.А., а також договір купівлі-продажу від 24.06.2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Подолян О.О. (заява про збільшення позовних вимог від 19.11.2024 року, а.с. 190-191). Оскільки [PERSON] в силу ст.ст. 1216, 1268 ЦК України прийняла спадщину і з часу відкриття спадщини є власником квартири [ADDRESS] , проте квартира вибула з володіння не з її волі, а іншим шляхом внаслідок незаконних дій [PERSON] та [PERSON] , на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України позивач просила витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] вказану квартиру та визнати за [PERSON] право власності. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] подав відзив (а.с. 77-79), який мотивував тим, що 24.06.2020 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О., він придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . На момент придбання в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності [PERSON] було зареєстроване, інформація про будь-які обтяження квартири відсутня. Тому в силу ст.ст. 316, 658 ЦК України [PERSON] міг вільно розпоряджатись квартирою на власний розсуд і відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним. Посилання позивача на те, що [PERSON] був обізнаний щодо можливого порушення вимог закону продавцем [PERSON] , матеріалами справи не підтверджено. [PERSON] , як добросовісний набувач, не може відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною і покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (п. 6.53 постанови ВПВС від 02.11.2021 року № 925/1351/19). Також просив врахувати, що за відсутності в державних реєстрах відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладається на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Крім того, відповідно до ст. 387 ЦК України, позивач [PERSON] не довела своє право власності на майно, яке знаходиться у власності і у володінні відповідача [PERSON] . Так, на момент смерті [PERSON] і дату відкриття спадщини [INFO] , [PERSON] вже не був власником спірної квартири, тому квартира не увійшла до складу спадкового майна і позивач не набула права власності. Враховуючи наведені обставини, відповідач просив повністю відмовити в задоволенні позову. Судом вчинені наступні процесуальні дії. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.05.2024 року позов [PERSON] забезпечений шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] (а.с. 40-41 т. 1). 06.06.2024 року було прийнято до розгляду позов [PERSON] та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. 23.07.2024 року витребувані докази у справі (а.с. 85-86). 20.11.2024 року витребувані докази у справі (а.с. 204-205). 05.02.2025 року витребувані докази у справі (а.с. 233). 20.02.2025 року ухвалою суду залучена в якості співвідповідача [PERSON] (а.с. 240). 11.03.2025 року ухвалою суду закрите підготовче провадження у справі і призначена справа до судового розгляду по суті (а.с. 258). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала відповідно до обставин, викладених в позові, надала письмові пояснення (а.с. 194-199). Просила позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав обставини, викладені у відзиві на позов (а.с. 77-79). Вважає, що позов [PERSON] не доведений, тому просив відмовити в його задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, причини неявки суду не повідомили, відзив не подали, про день та час розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 75). Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. в судове засідання не з`явилась, заяв і письмових пояснень не надавала, на виконання ухвали суду про витребування доказів надала копії матеріалів нотаріальної справи, заведеної при посвідченні договору купівлі-продажу від 24.06.2020 року (а.с. 139-174). Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідачів та третіх осіб, які не з`явились. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.09.1970 року (а.с. 220). На підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2007 року і відповідно до ст. 60 СК України [PERSON] і [PERSON] набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 118). Право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] (а.с. 120). 10.04.2009 року подружжя [PERSON] і [PERSON] на випадок своєї смерті зробило розпорядження, згідно якого все майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їм на праві спільної сумісної власності подружжя на день смерті, заповіли [PERSON] (а.с. 219). При посвідченні заповіту приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д. роз`яснено зміст ст.ст. 1241, 1243, 1254, 1257,1307 ЦК України. Також нотаріусом роз`яснено, що після смерті одного з подружжя частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив, нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного в заповіті подружжя, а у разі смерті останнього з подружжя право на спадщину має спадкоємець [PERSON] . За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від заповіту і така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. Заповіт був внесений нотаріусом до Спадкового реєстру 10.04.2009 року (а.с. 222). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 17). Після смерті неповнолітня спадкоємиця [PERSON] в особі законного представника, а також інший з подружжя [PERSON] не звернулись до нотаріуса із заявою про накладення заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Згідно витягу зі Спадкового реєстру спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилась (а.с. 99). 18.06.2011 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с. 113). Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради надана інформаційна довідка, згідно якої в квартирі [ADDRESS] з 30.05.2008 року був зареєстрований [PERSON] , з 06.07.2011 року зареєстрована [PERSON] , з 26.02.2013 року зареєстрований [PERSON] , з 29.10.2019 року зареєстрована [PERSON] . Всі особи зняті з реєстрації 24.02.2021 року (а.с. 211). 22.03.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області було відкрите провадження у справі № 127/5061/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним (а.с. 18). Ухвалою суду від 22.12.2020 року позов [PERSON] залишений без розгляду (а.с. 19). В судовому засіданні також встановлено, що 22.12.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , згідно якого право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] (а.с. 116-117). 24.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , згідно якого право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] (а.с. 140-141). [INFO] [PERSON] помер. Спадкова справа заведена до майна померлого приватним нотаріусом [PERSON] на підставі заяви спадкоємця за спільним заповітом подружжя - [PERSON] . Також із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого [PERSON] (а.с. 98-113). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту прав визначені ст. 16 ЦК України. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених\~статтею 16 ЦК України\~з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що її права як спадкоємця за заповітом порушені, вона прийняла спадщину, проте квартира вибула з володіння поза її волею, внаслідок неправомірних дій [PERSON] і [PERSON] , тому просила визнати вказані договори купівлі-продажу недійсними і витребувати у добросовісного набувача [PERSON] майно на її користь. Вирішуючи питання про наявність правовідносин між сторонами, а також враховуючи те, що позивач як спадкоємець за спільним заповітом подружжя оскаржує правочини (договори) купівлі-продажу нерухомого майна, стороною яких вона не є, і просить витребувати майно від добросовісного набувача, суд при вирішенні спору застосовує відповідні норми глав 16, 29, 54, а також Книги 6 ЦК України. Відповідно до ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі виділу частки із майна, а також поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Належність квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] сторонами не була оскаржена. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі (ч. 2 ст. 1226 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1243 ЦК України визначено, що подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Відповідно до\~ст.\~73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус накладає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на\~нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на\~які підлягають державній реєстрації, частки у\~праві власності, а\~також і\~рухомого майна, у\~разі смерті одного з\~подружжя, яке склало спільний заповіт подружжя. Накладення та\~зняття заборони відчуження майна є\~нотаріальними діями (п\~9 ч\~1 ст.\~34 Закону України «Про нотаріат») і\~підпорядковані загальним правилам вчинення нотаріальних дій, включаючи внесення оплати за\~їх вчинення (ст.\~31 Закону України «Про нотаріат»). Заборона відчуження майна (як нотаріальна дія) накладається нотаріусом на примірнику заповіту подружжя (п. 3.3 глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Тобто, оригінал заповіту має бути поданий нотаріусу особою, зацікавленою у накладенні заборони (інший з\~подружжя, спадкоємець за\~спільним заповітом тощо). В судовому засіданні встановлено, що ні [PERSON] , ні неповнолітня [PERSON] в особі законного представника, із заявою до нотаріуса про накладення заборони відчуження спільного майна, зокрема і квартири [ADDRESS] не звертались. Подання заяви про прийняття спадщини спадкоємцем за спільним заповітом подружжя після смерті першого заповідача, п. 2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не передбачено, оскільки спадщина відкривається за таким заповітом лише після смерті другого заповідача. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заведена (а.с. 99). Разом з тим, на момент смерті [PERSON] спадкоємець за заповітом [PERSON] була неповнолітньою, тому в силу ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Проте, враховуючи специфіку спільного заповіту подружжя і положення ч. 2 ст. 1243 ЦК України, спадкове майно перейшло до [PERSON] . Частина 4 ст. 1243 ЦК України свідчить, що таке майно переходить лише у володіння та користування другого з подружжя, оскільки після накладення нотаріусом заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті, другий з подружжя не зможе розпорядитись ним (продати, обміняти, подарувати, заставити тощо). Разом з тим, слід зазначити, що у правовстановлюючому документі [PERSON] був вказаний власником квартири і за ним було зареєстроване право власності в державному реєстрі. Від спільного заповіту подружжя на підставі норм ч. 3 ст. 1243 ЦК України [PERSON] не відмовився, а його позов про визнання заповіту недійсним залишений судом без розгляду. Зі змісту позовної заяви [PERSON] (а.с. 20-22) вбачається, що за життя він мав намір змінити своє особисте розпорядження майном на випадок своєї смерті. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 24.10.2023 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи [PERSON] , 02.02.2017 року [PERSON] склав індивідуальний заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Майструк В.І. (а.с. 106-108). Примірник заповіту відсутній в матеріалах даної справи і його зміст не відомий. Суд приймає до уваги, що з часу складення спільного заповіту подружжя і до часу смерті [PERSON] пройшло 14 років. \~ \~ \~ \~Позбавити живу людину і власника майна права змінити зміст заповіту неможливо. Але і останню волю померлого подружжя змінити теж неможливо. За відсутності заборони нотаріуса на відчуження майна [PERSON] за життя розпорядився спільним майном, уклавши із [PERSON] договір купівлі-продажу від 22.12.2018 року. Тому, на момент його смерті [INFO] , спадщина щодо заповіданого майна (квартири) в силу ст. 1218 ЦК України не відкрилась. Разом з тим, [PERSON] не мав права розпорядитись часткою майна своєї померлої дружини [PERSON] , спотворивши її волю на успадкування її частини майна онукою - [PERSON] , яка, будучи неповнолітньою, вважається такою, що прийняла спадщину [PERSON] , тобто частку майна квартири [ADDRESS] . Такі дії [PERSON] суперечать справедливості, добросовісності і розумності та іншим засадам цивільного законодавства, а також не відповідають ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до\~ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень Цивільного кодексу України\~правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених кодексом (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ст. 215, 218-235). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи наведені обставини і норми закону, суд дійшов висновку, що права позивача [PERSON] як спадкоємиці майна [PERSON] за заповітом порушені і підлягають захисту шляхом визнання частково недійсним договору купівлі-продажу щодо частки квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. 22.12.2018 року. В силу положень ст.ст. 1216, 1223, 1268 ЦК України суд вважає необхідним визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] . Суд вважає, що в даній конкретній ситуації і враховуючи специфіку спільного заповіту подружжя (як переваги, так і недоліки), такий спосіб захисту прав [PERSON] буде ефективним і відповідатиме змісту порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18). \~Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). \~Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). Подібний за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19, у якій також зазначено, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення, це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Також суд вважає, що частково підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про витребування майна. Відповідно до\~ст.\~330\~ЦК України\~якщо майно\~відчужене особою,\~ яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції. \~Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц також зазначила, що суди, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Подолян О.О. 24.06.2020 року, [PERSON] придбав спірну квартиру у [PERSON] за 450 000 грн. Право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 139-174). Презумпція добросовісності договору визначена ст. 12 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] не довела недобросовісність [PERSON] при набутті квартири у власність. Суд, оцінивши надані докази і поведінку набувача [PERSON] , встановив, що його дії є добросовісними, оскільки він не знав і не міг знати про існування прав інших осіб на квартиру, або наявність інших перешкод для вчинення правочину, а при купівлі квартири покладався на відомості з публічних реєстрів. Надаючи оцінку правам позивача і відповідача, гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, враховуючи конкретні обставини даної справи, принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами власника квартири і особи, яка є спадкоємцем за заповітом, а також те, що частка квартири вибула із володіння [PERSON] не з її волі іншим шляхом, а [PERSON] є добросовісним набувачем майна, а також розумне співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, суд вважає необхідним на підставі ст. 388 ЦК України витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] частку квартири [ADDRESS] . Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини таке витребування майна відповідатиме легітимній меті і буде пропорційним втручанням у право. Відповідачем не доведено в порядку ЦПК України, що втрата ним частини майна є непоправною та невідворотною.\~ Так, розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння, якщо інше не передбачено законом, здійснюються на підставі статті 390 ЦК України. Разом з тим, зазначеною нормою не визначено порядок компенсації власнику вартості втраченого майна та осіб, до яких повинен звернутися власник з відповідним позовом у випадку відмови у задоволенні відповідних позовних вимог до добросовісного набувача. Так само зазначеною нормою не встановлено порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачу у випадку задоволення позовних вимог власника про витребування майна. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. При цьому Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Тому добросовісний набувач набуває право на таке звернення лише за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна. Підстави, за яких підлягає витребуванню майно у [PERSON] , виникли ще до укладення договору купівлі-продажу 24.06.2020 року. В зв`язку з наведеним відповідач [PERSON] не позбавлений можливості відновити порушене право шляхом пред`явлення вимог про компенсацію збитків. \~ \~ \~ \~Суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.06.2020 року, оскільки витребування майна із чужого володіння не потребує оспорювання договору, на підставі якого воно було набуте останнім набувачем (близький за змістом висновок викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19). Таке майно може бути витребуване у набувача в будь-якому разі за наявності підстав, передбачених статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2\~ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи наведені обставини і норми закону, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. При зверненні до суду з позовом позивач сплатила судовий збір в сумі 8\~261,20 грн. (за одну вимогу майнового характеру 7 050 грн. та одну вимогу немайнового характеру 1 211,20 грн. (а.с. 9)), а також за одну вимогу немайнового характеру 1 211,20 грн. (а.с. 192). Оскільки позов задоволений в частині вимоги майнового характеру і в частині вимоги немайнового характеру, судовий збір слід стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] в сумі 4\~130,60 грн. (8\~261,20 ? 2 = 4\~130,60 грн.) в рівних частках (по 2\~065,30 грн.). Оскільки в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору від 24.06.2020 року відмовлено, судовий збір в сумі 1211,20 грн. слід залишити за рахунок позивача.

Outcome: approved