Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа -Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що позивач зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , вселена як член сім`ї (донька) наймача [PERSON] . За вказаною адресою також зареєстровано місце проживання [PERSON] . Вказані факти встановлено заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2015 року по справі № 755/12703/15-ц. Вказаним судовим рішенням також встановлено, що [PERSON] фактично проживав за адресою: [ADDRESS] , і не проживав за місцем реєстрації. Даним рішенням визнано такими, що втратили право користування квартирою № 82 члени сім`ї квартиронаймача, зокрема, [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із їх відсутністю без поважних причин у строк понад 6 місяців за місцем реєстрації. При цьому за [PERSON] збережено право користування квартирою [ADDRESS] , через відсутність у нього самостійної можливості обирати своє місце проживання, враховуючи його малолітній вік на момент розгляду вказаної справи. [INFO] [PERSON] померла. Вказана квартира № 82 перебуває в комунальній власності. Фактичне користування квартирою здійснюється позивачем, яка зареєстрована та проживає у ній. В липні 2021 року [PERSON] зверталася до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] з підстав відсутності за місцем його реєстрації понад 6 місяців поспіль, станом на липень 2021 року. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року по справі № 755/12886/21 у задоволенні позову відмовлено з підстав відсутності повної цивільної дієздатності у [PERSON] на момент розгляду справи. Постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року по справі № 755/12886/21, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21 квітня 2023 року рішення від 12 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову з підстав неможливості залучити до участі у справі законного представника [PERSON] під час апеляційного перегляду рішення. Відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , проте користування нею не здійснює у строк понад 6 місяців, станом на дату подання даного позову, без поважних причин, і не проживав за місцем реєстрації із дати свого народження, виїхавши на постійне інше місце проживання за іншою адресою ще до свого повноліття разом із батьками. При цьому, після набуття повноліття [INFO] відповідач також не проявляв жодного інтересу до житла, в якому зареєстрований, та не здійснював користування ним без поважних на те причин, не мав та не має будь-яких особистих речей у цьому житлі, не має будь-якого фактичного чи матеріально-правового зв`язку із цим житлом, окрім його реєстрації місця проживання. З наявних листів Дніпровського УП ГУНП в м. Києві та Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї, не вбачається жодних звернень відповідача або будь-яких інших осіб, які б вказували на будь-які порушення права відповідача користуватися спірним житлом, або ускладнення проживання у ньому. Фактичне утримання квартири [ADDRESS] здійснюється позивачем, однак обсяг такого утримання збільшений у зв`язку із реєстрацією місця проживання відповідача у вказаній квартирі, у зв`язку із чим утворилася заборгованість зі сплати комунальних послуг станом на дату подання позову. При цьому, відповідач не брав та не бере участь в утриманні квартири, в якій зареєстрований. Оскільки відповідач сам не бере участі в утриманні майна за місцем своєї реєстрації, не проживає у квартирі № 82 без поважних причин у строк понад 6 місяців, не мав інтересу до житла за місцем реєстрації та будь-якого зв`язку із цим житлом, з урахуванням положень статей 9, 71, 72, 107, 108, 116 ЖК України, [PERSON] позов просила задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22 жовтня 2024 року на 11-30 год., сторонам роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки. 25 вересня 2024 року (вхід. від 25 вересня 2024 року, № 52609) представником позивача [PERSON] - адвокатом Мілетич О.О., через систему «Електронний суд» подано заяву про відвід судді Хромової О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Мілетич О.О., про відвід судді, поданої в межах цивільної справи № 755/15744/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено. Заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Мілетич О.О., про відвід судді визнано необґрунтованою та передано для її вирішення у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України. У порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву про відвід судді передано на розгляд судді Катющенко В.П. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2024 року (провадження № 2-ві/755/32/24) у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Мілетич О.О., про відвід судді, поданої в межах цивільної справи № 755/15744/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено, справу передано для продовження розгляду у тому ж складі суду. 17 жовтня 2024 року до суду від представника третьої особи - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи, просили ухвалити рішення з урахуванням матеріалів справи відповідно до вимог чинного законодавства. 21 жовтня 2024 року (вхід. від 22 жовтня 2024 року № 57832) до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Мілетич О.О., про виклик свідка, а саме: просила викликати та допитати в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 22 жовтня 2022 року у підготовчому засіданні протокольною ухвалою задоволено клопотання про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , обов`язок забезпечення явки свідків покладено на позивача. Підготовче засідання відкладено на 26 листопада 2024 року на 10 год. 15 хв. у зв`язку із неявкою відповідача та відсутністю відомостей про належне повідомлення про дату, час та місце проведення підготовчого засідання. 26 листопада 2024 року підготовче засідання відкладено на 08 січня 2024 року на 16 год. 00 хв. у зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення підготовчого засідання. Підготовче засідання, призначене на 08 січня 2025 року на 11 год. 00 хв. знято з розгляду, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне підготовче засідання призначено на 19 лютого 2025 року на 11 год. 00 хв. 19 лютого 2025 року у підготовчому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Мілетич О.О. заяв та клопотань по справі не мали, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду не заперечували. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та конверти з повістками про виклик до суду, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученим з відмітками оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання». Третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, у підготовче засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялась належним чином, у заяві від 17 жовтня 2024 року розгляд справи просила проводити без участі свого представника. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 березня 2025 року на 20 год. 00 хв. Судове засідання, призначене на 27 березня 2025 року на 20 год. 00 хв., знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне судове засідання призначено на 30 квітня 2025 року на 14 год. 00 хв. 30 квітня 2025 року у судовому засіданні проведено допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Оголошено перерву до 11 червня 2025 року до 14 год. 00 хв. 11 червня 2025 року у судовому засіданні [PERSON] та представник позивача - адвокат Мілетич О.О., позов підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги позивач [PERSON] та її представник - адвокат Мілетич О.О., подали заяви, у яких розгляд справи просили здійснювати без їх участі, позов підтримують та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та конверти з повістками про виклик до суду, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученим з відмітками оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, у судове засідання представника не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У заяві від 17 жовтня 2024 року розгляд справи просили здійснювати без участі представника третьої особи, просили ухвалити рішення з урахуванням матеріалів справи відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та представника позивача по справі, допитавши свідків, оцінивши надані докази, суд приходить до таких висновків. До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 19 жовтня 2000 року Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві, який належить [PERSON] , [INFO] . Місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 01 червня 2024 року № 2024/006428012, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про укладення шлюбу від 21 вересня 1985 року серії [NUMBER] , виданого Дніпровським відділом запису актів громадянського стану, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 21 вересня 1985 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 1656. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - « [PERSON] », дружині - « [PERSON] ». Згідно витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 19 лютого 2003 року № 124 «про зміну договору найму жилих приміщень», за наслідками розгляду заяви про зміну договору найму жилих приміщень, надано дозвіл ЖРЕО № 143 змінити договір найму на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та укласти його з [PERSON] , складом сім`ї із чотирьох осіб, у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] . Також до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть від 01 липня 2002 року серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації смерті у місті Києві, відповідно до якого [PERSON] помер [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть 01 липня 2002 року зроблено запис № 10424. Згідно довідки від 15 травня 2015 року № 1082, виданої [PERSON] організацією № 412 КП «Керуюча Дирекція Дніпровського району міста Києва», [PERSON] , станом на дату видачі такої довідки, були зареєстровані та проживали у квартирі [ADDRESS] , із сім`єю у складі з чотирьох осіб: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (онука), [PERSON] , [INFO] (онука), [PERSON] , [INFO] (правнук). Також зазначено, що квартира не приватизована. З постанови Верховного Суду від 21 квітня 2023 року по справі № 755/12886/21 встановлено, що квартира [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду. Згідно із витягом з розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 19 лютого 2003 року № 124, наймачем квартири [ADDRESS] була мати [PERSON] - [PERSON] складом сім`ї з чотирьох осіб. Відповідно до довідки від 15 травня 2015 року, виданої КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», станом на 15 травня 2015 року у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2015 року у справі № 755/12703/15-ц позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання, задоволено частково. Визнано [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до довідки ЦНАП від 18 грудня 2020 року з 09 лютого 2016 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] . Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлено, що [PERSON] є дочкою [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть від 13 квітня 2018 року серії [NUMBER] , виданого Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 13 квітня 2018 року складено відповідний актовий запис № 719. З витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] , станом на 19 грудня 2020 року зареєстровано дві особи. Згідно з актами про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 10 грудня 2014 року, від 05 лютого 2015 року, від 25 березня 2015 року, від 12 травня 2015 року, від 14 травня 2015 року, від 03 січня 2020 року, від 14 лютого 2020 року, від 11 березня 2020 року, від 10 квітня 2020 року, від 07 травня 2020 року, від 10 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року, від 08 серпня 2020 року, від 10 вересня 2020 року, від 07 жовтня 2020 року, від 11 листопада 2020 року, від 09 грудня 2020 року, від 10 січня 2021 року, від 12 лютого 2021 року, від 17 березня 2021 року, від 20 квітня 2021 року, від 15 травня 2021 року, від 15 червня 2021 року, від 14 липня 2021 року, від 02 листопада 2023 року, від 03 квітня 2024 року, від 02 вересня 2024 року [PERSON] , який зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації не проживає. До матеріалів справи також долучено Акт обстеження по факту проживання особи за адресою від 02 вересня 2024 року, відповідно до якого комісією у складі власників/користувачів квартири [ADDRESS] та за участі мешканців будинку по [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , склали такий акт про те, що в квартирі [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] , [INFO] . У листі Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 16 квітня 2021 року № 103008-1566, зазначено, що звернень до Служби щодо порушення житлових прав неповнолітнього [PERSON] не надходило. З відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 05 липня 2024 року № 103008-2320 встановлено, що відповідно до даних системи електронного документообігу АСКОД, будь-яких повідомлень, заяв чи скарг за період з 16 квітня 2021 року по 23 лютого 2023 року щодо випадків перешкоджання користування квартирою неповнолітньому [PERSON] не реєструвалося. Відповіді аналогічного змісту також надано Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, а саме у листі від 14 квітня 2021 року № 103/3060/15/4 та від 19 липня 2024 року № 103-5828. Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві у листі від 16 квітня 2021 року № 4532/125/50/01-204 зазначено, що заяв, скарг та повідомлень щодо перешкод у користуванні житлом за адресою: [ADDRESS] , до Дніпровського УП ГУНП в місті Києві не надходило. Також з відповіді Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 03 липня 2024 року № 98082-2024 встановлено, що перевіркою ІП «Єдиний облік» та «Канцелярія» Інформаційного порталу Національної поліції встановлено, що у період часу з 16 квітня 2021 року по 03 липня 2024 року звернення (заяви, повідомлення, скарги) щодо вчинення протиправних дій у вигляді створення перешкод з боку [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] до Дніпровського управління поліції не надходило. Відповідно до листа Вищого професійного училища № 25 в м. Києві від 16 квітня 2021 року вбачається, що адресою фактичного місця проживання [PERSON] є: [ADDRESS] . Освітній заклад немає гуртожитку, тому [PERSON] не забезпечений ним. Підстав для забезпечення [PERSON] житлом немає, оскільки останній має реєстрацію місця проживання у місті Києві. До матеріалів справи також долучено копії щомісячних рахунків-повідомлень на оплату комунальних послуг, з яких вбачається, що нарахування за деякі спожиті комунальні послуги здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб - дві особи. З показань свідка [PERSON] вбачається, що позивач є його сусідкою, проживають з 1986 року у сусідніх під`їздах, інколи бував у її квартирі. За цей період відповідача не бачив, не зустрічав. Проставляв власний підпис у відповідних актах. Свідок [PERSON] повідомила, що позивач є її мамою. Відповідач у її квартирі не проживає, витрат на утримання не здійснює. Вона проживає в квартирі сама, відповідач там ніколи не проживав. З відповідачем не знайома, ніколи з ним не спілкувалась, в квартирі його ніколи також не бачила. Потрапити до квартири відповідач ніколи не намагався, перешкод йому ніхто не створював. Замки в квартирі ніхто не замінював, лише робили косметичний ремонт в квартирі. Де проживає відповідач не відомо, оскільки не спілкуються. Особисто знала тільки його матір. Свідок [PERSON] у своїх показаннях повідомила, що з позивачем вони подруги та проживають поруч, сусідки. В будинку живе з народження, відповідача ніколи не бачила, з ним не знайома. Іноді буває в квартирі позивача, вона там проживає сама, речей відповідача в квартирі немає. Перешкод у користуванні цим житлом у нього не було. Також підписувала акти про його непроживання у квартирі. З показань свідка [PERSON] встановлено, що вони з позивачем проживають в одному будинку, сусіди, мають дружні відносини, з нею знайома з народження. Буває у квартирі позивача. Вона проживає сама, раніше проживала зі своїм чоловіком. Відповідача в квартирі ніколи не бачила, його речей також не бачила. Наскільки відомо то замки в квартирі не замінювалися. Також підтвердила, що проставляла особистий підпис в актах про не проживання відповідача у квартирі. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту першого статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1)заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5; 2)рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3)свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4)повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5)заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою. Згідно пункту 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: 1)документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2)документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР). Згідно із постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). В роз`ясненнях, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що квартира за адресою: [ADDRESS] , не приватизована, тобто відноситься до громадського житлового фонду, квартира перебуває у користуванні позивача. Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК Української РСР. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно із статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Статтею 63 ЖК Української РСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. При цьому, відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У постанові Верховного Суду України від 24 січня 2024 року у справі № 489/2101/23 зазначено, що «позивачами надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки, вказані обставини підтверджуються у тому числі актом, складеним сусідами позивачів, відповідно до якого особа не проживає у спірній квартирі з 2012 року. Відповідач не довів поважності причин відсутності у спірній квартирі понад строки, встановлені законом». Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту частини другої статті 78 ЦПК України та відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем під час розгляду справи не було надано доказів поважності пропуску строку за час якого за ним зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у статті 71 ЖК Української РСР. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів чинення йому перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі. Слід зауважити, що Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved