Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

У жовтні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Київської міської дирекції АТ «Укрпошта», в якому просила суд: 1) стягнути з відповідача суму відшкодування за втрачену посилку, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 32 Закону «Про поштовий зв`язок»: 7766,03 грн.; - суму відшкодування за втрачену посилку відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону «Про поштовий зв`язок»: - 7129,25 грн., інфляційне збільшення в розмірі 385,93 грн., штрафні санкції у вигляді подвійної облікової ставки: 2925,92 грн., 3% річних: 178,72 грн., а всього - 10 619,82 грн.; - моральну шкоду у розмірі - 30000,00 грн.; - витрати на правничу допомогу - 30000,00 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 07 листопада 2022р. вона скористалася послугами поштового відділення «Київ 04080» АТ «Укрпошта» для пересилки речей, а саме, відправила від свого імені поштову посилку з м. Києва у до м. Відня Республіки Австрія, з особистими речами, на своє ім`я, міжнародне відправлення № CP040546125UA, здійснивши оплату за пересилання за допомогою банківської картки. 19 грудня 2022р. позивачка звернулась до відповідача з електронним листом, в якому повідомила про зникнення міжнародного відправлення. 16 січня 2023р. відповідач надіслав відповідь, в якій вказав, що відповідно до проведеної перевірки за зверненням позивачки № 2022121910568 щодо міжнародного відправлення № CP040546125UA, прийнято рішення щодо виплати відшкодування у розмірі 7129,25 грн. Розрахунок здійснюється відповідно до Актів Всесвітнього поштового союзу. Також було вказано прохання заповнити відповідну заяву, та надано відповідний бланк. Позивачка вчинила всі дії, щодо здійснення їй плати за втрачене міжнародне пересилання, проте в подальшому відповідач фактично відмовив їй у виплаті, зазначивши, що право на отримання відповідної компенсації має лише відправник, а за відомостями відповідача особа відправника та отримувача є відмінними, а тому позивачка не має право на відповідну компенсацію. Враховуючи те, що по теперішній час позивачка не отримала міжнародне відправлення, яке було втрачено, а також відповідачем їй не було сплачено відповідну компенсацію, чим було порушено її права, як споживача та завдано ще додатково моральну шкоду, яку вона оцінила в розмірі 30000,0 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу. 10 жовтня 2024р. на адресу суду надійшло клопотання сторони відповідача про залишення позову без розгляду. 25 жовтня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки міжнародна посилка (авіа) № CP040546125UA була прийнята до пересилання 07 листопада 2022р., відправником якої є «[PERSON]», а отримувачем цієї посилки зазначено - позивачку, а тому позивачка не має права на отримання відповідної компенсації, в силу положень п. 1 ст. 5 Всесвітньої поштової конвенції від 11 жовтня 2012р., затвердженої Указом Президента України за № 316/2017 від 10 жовтня 2017р. (далі по тексту - Всесвітня поштова конвенція). Також на думку сторони відповідача, позивачка помилково вважає, що спірні правовідносини регулюються положеннями ст. 32 Закону України «Про поштовий зв`язок», оскільки зазначена норма закону визначає відповідальність операторів поштового зв`язку за невиконання чи неналежне виконання послуг з пересилання внутрішніх поштових відправлень. Безпідставними також вважає, сторона відповідача, і вимоги позивачки про відшкодування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, враховуючи положення п. 1.7 ст. 23 Всесвітньої поштової конвенції; та необґрунтованими вимоги щодо відшкодування їй моральної шкоди. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 21 жовтня 2024р. на адресу суду надійшло клопотання сторони позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, а саме здійснити заміну первісного відповідача Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» на належного відповідача АТ «Укрпошта». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024р. клопотання сторони відповідача про залишення позову без розгляду, залишено без задоволення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024р., замінено первісного відповідача - Київську міську дирекцію АТ «Укрпошта» на належного відповідача - АТ «Укрпошта». Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 07 листопада 2022р. міжнародне відправлення (авіа) № СР040546125UA, масою 11,9 кг, було прийнято до пересилання у відділенні поштового зв?язку: «04080 м. Києва». 10 листопада 2022р. це міжнародне відправлення було оброблено оператором місця відправлення (АТ «Укрпошта») та передано до місця міжнародного обміну (митниця). 19 грудня 2022р. позивачка [PERSON] звернулася до відповідача АТ «Укрпошта» зі зверненням щодо розшуку міжнародного відправлення № СР040546125UA. 16 січня 2023р. відповідач АТ «Укрпошта» на запит позивачки [PERSON] надав відповідь, що відповідачем прийнято рішення щодо виплати відшкодування у розмірі 7129,25 грн., за втрату вищезазначеного міжнародного відправлення. 01 березня 2023р. позивачкою [PERSON] було подано заяву про виплату по поштовому відправленню № СР040546125UA. Як повідомив відповідач у відзиві на позов, що в ході розгляду вказаної заяви позивачки, відповідачем АТ «Укрпошта» було встановлено, що заява на виплату відшкодування (компенсації) подана не відправником відправлення «[PERSON]», а одержувачем «[PERSON]», про що було повідомлено позивачку [PERSON] , а тому остання не має права на отримання відшкодування. У статях 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов?язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов?язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З огляду на частину 1 ст. 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що відправником та отримувачем міжнародного відправлення № СР040546125UA, є вона особисто, а не стороння особа «[PERSON]». Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що на обгрунтування своїх тверджень, що особа відправника та одержувача міжнародного відправлення № СР040546125UA, є безпосередньо позивачка, останньою, як споживачем поштових послуг було надано фіскальний чек (а.с. 29), та відомості про сплату нею особисто за надані поштові послуги відомості про сплату нею цих послуг з використанням банківської картки (а.с. 30). Припущення сторони відповідача, що позивачка могла діяти, в інтересах іншої особи, зокрема «[PERSON]», судом оцінюються критично, в силу положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Крім того, судом враховано, що протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження того, що відправником міжнародного відправлення № СР040546125UA є «[PERSON]». Так, з наданого до відзиву, в якості письмового доказу Витягу з програмного забезпечення АТ «Укрпошта» (а.с. 87, 88), не вбачається взагалі, що відправником міжнародного відправлення № СР040546125UA є саме «[PERSON]», а тому суд погоджується з аргументами сторони позивача, що саме вона є відправником міжнародного відправлення № СР040546125UA, при цьому судом враховано, що стороною відповідача не було надано до суду докази того, що сплачуючи вартість міжнародного відправлення № СР040546125UA, позивачка діяла не в своїх інтересах, а в інтересах іншої особи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 882 ЦПК України). В ході розгляду справи в суді, сторони визнавали той факт, що міжнародне відправлення № СР040546125UA, не було отримано позивачкою, та є втраченим. Також сторона позивача, погоджувалась, що сума відшкодування за втрачене міжнародне відправлення № СР040546125UA, яка була розрахована стороною відповідача, в досудовому порядку, складає 7129,25 грн. Відносини у сфері надання послуг поштового зв`язку регулюються Конституцією України, Законом України «Про поштовий зв`язок», Всесвітньою поштовою конвенцією, Статутом Всесвітнього поштового союзу, Регламентом поштової кореспонденції, Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009р., та внутрішніми нормативними актами, складеними та прийнятими відповідно до чинного законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про поштовий зв`язок» послуги поштового зв`язку - продукт діяльності оператора поштового зв`язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів банківських операцій, спрямований на задоволення потреб користувачів. Оператор поштового зв`язку (оператор) - суб`єкт підприємницької діяльності, який в установленому законодавством порядку надає послуги поштового зв`язку. Згідно із ст. 3 Закону України «Про поштовий зв`язок» основними засадами діяльності у сфері надання послуг поштового зв`язку, зокрема, є забезпечення надання послуг поштового зв`язку встановленого рівня якості. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості (абзац 2 ст. 13 Закону України !Про поштовий зв`язок»). Відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009р. № 270 (з наступними змінами і доповненнями), міжнародне поштове відправлення з оголошеною цінністю - міжнародне реєстроване поштове відправлення з вкладенням паперів, документів або інших предметів, оцінка вартості яких визначається відправником. Приймання поштового відправлення, поштового переказу - виробнича операція, яка полягає в оформленні поштового відправлення, поштового переказу, що подаються для пересилання. Статтею 18 Закону України «Про поштовий зв`язок» та пунктом 129 Правил надання послуг поштового зв`язку передбачено, що оператор поштового зв`язку за невиконання чи неналежне виконання послуг поштового зв`язку несе відповідальність перед користувачами послуг поштового зв`язку згідно із законами України. Статтею 32 (частина 3) цього Закону визначено, що за втрату (пошкодження) міжнародних поштових відправлень і посилок оператори поштового зв`язку несуть відповідальність відповідно до актів Всесвітнього поштового союзу та закону, за невиплату міжнародних поштових переказів - відповідно до міжнародних договорів України, які набрали чинності у встановленому порядку. Пунктами 1.1. - 1.7 ч. 1 ст. 23 Всесвітньої поштової конвенції визначено, що: 1.1 за винятком випадків, передбачених у статті 24, призначені оператори відповідають за: 1.1.1 втрату, крадіжку чи пошкодження рекомендованих відправлень, простих посилок і відправлень з оголошеною цінністю; 1.1.2 повернення рекомендованих відправлень, відправлень з оголошеною цінністю і простих посилок, про причину недоставлення яких не повідомлено. 1.2 Призначені оператори не несуть відповідальності за відправлення, інші, ніж ті, які зазначені в пунктах 1.1.1 та 1.1.2; 1.3 у всіх інших випадках, які не передбачені цією Конвенцією, призначені оператори не несуть відповідальності; 1.4 якщо втрата чи повне пошкодження рекомендованих відправлень, простих посилок та відправлень з оголошеною цінністю є результатом форс-мажорних обставин, які не дають приводу для відшкодування, то відправник має право на відшкодування сплачених під час подання відправлення тарифів за винятком страхового збору; 1.5 суми відшкодування, які сплачуються, не повинні перевищувати сум, установлених в Регламентах письмової кореспонденції та Регламенті поштових посилок; 1.6 у справі про відповідальність непрямі збитки, упущена вигода чи моральна шкода не враховуються у відшкодування, яке повинно бути сплачено; 1.7 всі положення стосовно відповідальності призначених операторів, є беззаперечними, обов`язковими і вичерпними. Призначені оператори за будь-яких обставин не несуть відповідальності навіть у випадку серйозної помилки вище межі, встановленої в Конвенції та Регламентах. Частина 4 ст. 23 цієї Конвенції передбачає, що у випадку втрати, повної крадіжки чи повного пошкодження відправлення з оголошеною цінністю відправник має право на відшкодування, що відповідає сумі оголошеної цінності в СПЗ. Згідно із частиною 9 ст. 23 Всесвітньої поштової конвенції, незалежно від положень пунктів 2, 3 та 4, адресат має право на відшкодування розкраденого, пошкодженого або втраченого рекомендованого відправлення, простої посилки чи відправлення з оголошеною цінністю, якщо відправник відмовляється від своїх прав письмово на користь адресата. Ця відмова не є необхідною у випадках, коли відправник і адресат є однією і тією самою особою. Положеннями ст. 10 ЦК України передбачено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. 10 ЦК України; ст. 23 Всесвітньої поштової конвенції, ч. 3 ст. 32 Закону України «Про поштовий зв`язок», суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки у відшкодування шкоди, яка була заподіяна, у зв`язку з втратою міжнародного відправлення № СР040546125UA, слід стягнути 7129,25 грн., щодо вимог позивачки про стягнення на її користь інфляційних втрат, трьох відсотків річних, штрафних санкцій, відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позов не ґрунтується на вимогах закону, а тому до задоволення не підлягає. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,6 грн., а також, в порядку ст. 137 ЦПК України, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,0 грн.

Outcome: partial