Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому посилався на те, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . 24.02.2022 року Російська Федерація вторглась на територію України та розпочала повномасштабну війну. Внаслідок ведення агресивної війни збройні сили Російської Федерації 28.07.2023 року вчинили терористичний акт шляхом ракетного обстрілу, внаслідок якого було пошкоджено внутрішні стіни, ділянки зовнішніх стін, металопластикових віконних блоків, дверей, облицювання стін, пошкодження оздоблення стін, перегородок, пошкодження газового котла, газового лічильника, радіаторів, регулятора теплого пола, скління балкона, віконного металопластикового блока належної позивачу квартири. 25.09.2023 року комісією з обстеження, повноваження якої визначені рішення виконкому Дніпровської міської ради від 01.07.2022 року №624 «Про створення комісій обстеження пошкоджень будівель і споруд, об`єктів незавершеного будівництва внаслідок збройної агресії Російської Федерації», на підставі листа позивача від 10.08.2023 року №24/681, було проведено обстеження квартири, за результатами якого складено акт №241 від 25.09.2023 року, в якому зафіксовано відповідні пошкодження та зроблено висновок, що квартира потребує технічного обстеження відповідно до п.9 Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 року №473. Відповідно до витягу зі Звіту за результатами технічного обстеження пошкоджених внаслідок збройної агресії Російської Федерації секцій 2 та 3 другої черги будівництва житлового комплексу «Женева», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та витягу з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів. Диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій (категорій відповідальності конструкцій А та Б), ступінь та характер яких свідчить про необхідність виконання робіт щодо часткового демонтажу частин об`єкта або його окремих конструкцій, підсилення об`єкта або його окремих несучих та огороджувальних конструкцій, пошкодження 41-80%, рекомендовано виконання робіт з відновлення шляхом капітального ремонту, реконструкції. Загальний розмір понесених позивачем збитків склав 2660690 грн. 54 коп., що підтверджується звітом про оцінку збитків №РЗ-28.07.23-К_22а_с2_кв91 від 22.11.2023 року. Посилаючись на вказані обставини позивач просив стягнути з держави Російська Федерація на його користь завдана матеріальні збитки у зазначеному вище розмірі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування Центральний районний суд міста Дніпра) від 14.03.2025 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Протокольною ухвалою суду від 22.04.2025 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. В призначене судове засідання позивач не з`явився. Представник останнього подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу без участі сторони позивача, зазначивши про підтримання позову та просивши його задовольнити. Відповідач явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений в передбаченому законом порядку шляхом розміщення оголошень на сайті судової влади. Своїм правом подання відзиву не скористався. За вказаних обставин, враховуючи положення ч.3 ст.211, ч.ч.3,4 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши викладені в позовній заяві доводи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень\~статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (ст.48 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Частина перша\~ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено ч.4\~ст.79 вказаного вище Закону, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Відповідно до ч.1\~ст.9 Конституції України\~чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 року). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року №9-рп/2012 (справа №1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті\~1,3 Основного Закону України). Згідно\~ст.1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Загально відомим є той факт, що 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан, строк якого в подальшому продовжувався та який до теперішнього часу не скасовано. 27.04.2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» №2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. У постанові від 18.05.2022 року у справі №760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. У постанові від 22.06.2022 року у справі №311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 року у справі №428/11673/19 (провадження №61-8291св21) та у справі №760/17232/20-ц (провадження №61-15925св21) зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, а, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Позивач звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії останньої на території України, пошкодженням належного йому майна. У цій категорії спорів іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. Згідно зі ст.8 Європейської Конвенції з прав людини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно ч.2\~ст.2 ЦК України\~учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~ст.8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Способи захисту цивільних прав визначено\~ст.16 ЦК України. Зокрема, п.п.8,9 ч.2\~ст.16 ЦК України\~передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до\~ст.22 ЦК України\~особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п.15 п.3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] є громадянином України Згідно долучених до позову копій договору купівлі-продажу від 23.03.2023 року та витягу з Державного реєстру речових прав, з 23.03.2023 року є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок ведення агресивної війни збройні сили Російської Федерації 28.07.2023 року вчинили ракетний обстріл, внаслідок якого було пошкоджено внутрішні стіни, ділянки зовнішніх стін, металопластикових віконних блоків, дверей, облицювання стін, пошкодження оздоблення стін, перегородок, пошкодження газового котла, газового лічильника, радіаторів, регулятора теплого пола, скління балкона, віконного металопластикового блока належної позивачу квартири. 25.09.2023 року комісією з обстеження, повноваження якої визначені рішення виконкому Дніпровської міської ради від 01.07.2022 року №624 «Про створення комісій обстеження пошкоджень будівель і споруд, об`єктів незавершеного будівництва внаслідок збройної агресії Російської Федерації», на підставі листа позивача від 10.08.2023 року №24/681, було проведено обстеження квартири, за результатами якого складено акт №241 від 25.09.2023 року, в якому зафіксовано відповідні пошкодження та зроблено висновок, що квартира потребує технічного обстеження відповідно до п.9 Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 року №473. Відповідно до витягу зі Звіту за результатами технічного обстеження пошкоджених внаслідок збройної агресії Російської Федерації секцій 2 та 3 другої черги будівництва житлового комплексу «Женева», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та витягу з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів. Диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій (категорій відповідальності конструкцій А та Б), ступінь та характер яких свідчить про необхідність виконання робіт щодо часткового демонтажу частин об`єкта або його окремих конструкцій, підсилення об`єкта або його окремих несучих та огороджувальних конструкцій, пошкодження 41-80%, рекомендовано виконання робіт з відновлення шляхом капітального ремонту, реконструкції. Загальний розмір понесених позивачем збитків склав 2660690 грн. 54 коп., що підтверджується звітом про оцінку збитків №РЗ-28.07.23-К_22а_с2_кв91 від 22.11.2023 року. Суд вважає надані позивачем докази належними, допустимим та такими, що в повній мірі підтверджують факт завдання позивачу матеріальних збитків та їх розмір, внаслідок пошкодження належної йому на праві власності квартири через збройну агресію Російської Федерації. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивачу у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2660690 грн. 54 коп. Оскільки в силу п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового зборку, з відповідача в дохід державного бюджету України слід стягнути судовий збір в сумі 15140 грн. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved