Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до МРЦ МВС України «Миргород», тимчасово виконуючого обов`язки начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України Гуньки\~В.І., треті особи МВС України, [PERSON] , про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, мотивуючи свої вимоги наступним. З 13 травня 2003 року позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачам. 16 вересня 2024 року від тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України Гуньки\~В.І. позивач отримала попередження про скорочення штату та заплановане звільнення 18 листопада 2024 року, яким її ознайомлено із переліком вакантних посад, що можуть бути запропоновані для її подальшого працевлаштування у випадку наявності відповідного рівня освіти, спеціальності та кваліфікації, а також наявності переважного права на залишення на роботі. 29 жовтня 2024 року [PERSON] була подана заява про переведення її на посаду працівника з господарської діяльності відділення відновного лікування №1 на 40 ліжок, однак 13 листопада 2024 року вона отримала повідомлення про відмову у задоволенні вказаної заяви. У цьому повідомленні зазначено, що переважне право на залишення на роботі на посаді працівника з господарської діяльності відділення відновного лікування №1 на 40 ліжок має [PERSON] , як така, що має більш високу продуктивність праці. Одночасно з повідомленням позивачу запропоновано перевестись на одну із запропонованих їй вакантних посад, що відповідатиме її рівню освіти, спеціальності та кваліфікації. 14 листопада 2024 року позивачем було подано заяву про її переведення на посаду реєтратора медичного, однак 15 листопада 2024 року нею ж була подана заява про анулювання заяви від 14.11.2024, оскільки позивачу стало достовірно відомо, що цю посаду займала працівниця, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною і через короткий проміжок часу трьохрічний строк цієї відпустки закінчується. 18 листопада 2024 року [PERSON] була звільнена із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п.\~1 ст.\~40 КЗпП України, на підставі наказу від 15 листопада 2024 року №217/к/тр. Позивачка зазначає, що відмовляючи їй у переведенні на посаду працівника з господарської діяльності відділення відновного лікування №1 на 40 ліжок, та повідомляючи, що на цю посаду вже призначена [PERSON] , так як має більш високу продуктивність праці, т.в.о. начальника Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» не указав, за якими саме критеріями визначена більш висока продуктивність праці [PERSON] . Однак, позивач вважає, що має право на заняття вказаної посади. Крім зазначеного, відповідач не врахував, що [PERSON] має переважне право на заняття даної посади. Так, позивач має диплом бакалавра від 25.06.2010 року, у якому зазначено, що [PERSON] закінчила у 2010 році Полтавський інститут економіки і права вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» і отримала базову вищу освіту за напрямком підготовки «Економіка і підприємництво» та здобула кваліфікацію бакалавра з економіки і підприємництва. Відповідачу також достовірно відомо, що позивач має свідоцтво №59 про проходження підвищення кваліфікації з 25.10.2010 по 25.11.2010 та свідоцтво № [NUMBER] про проходження підвищення кваліфікації з 26.10.2015 по 26.11.2015. Відповідачу відомо, що під час виконання посадових обов`язків сестри-господині між Медичним реабілітаційним центром МВС України «Миргород» та позивачем 17.04.2018 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який постійно виконувався позивачем. Відповідач не дотримався вимог положень ч.ч.\~1-4 ст.\~22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не надав не пізніше як за три місяці до намічуваного звільнення первинній профспілковій організації інформацію щодо цього заходу, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень. Позивач також вважає, що відсутність доказів щодо здійснення відповідачем пропозиції їй всіх наявних вакантних посад не може бути свідченням дотримання процедури його звільнення з причин скорочення штату або проведення організаційних заходів. В зв`язку із наведеним позивач вважає, що вона у відповідності з вимогами ч.ч.\~1, 2 ст.\~235 КЗпП України повинна бути поновленою на роботі з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно зі ст.\~237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, необхідно покласти обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. В зв`язку із наведеним просила визнати незаконними повідомлення від 13 листопада 2024 року №33/9-969 про відмову у переведенні на посаду працівника з господарської діяльності відділення відновного лікування №1 на 40 ліжок; визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 15 листопада 2024 року №217/к/тр «Про звільнення [PERSON] »; поновити її на посаді сестри-господині відділення відновного лікування та реабілітації Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» із 18 листопада 2024 року; стягнути з МРЦ МВС України «Миргород» на її користь понесені судові витрати, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2024 року по день ухвалення рішення; визнати службову особу [PERSON] винним у незаконному звільненні [PERSON] з посади сестри-господині відділення відновного лікування та реабілітації Медичного реабілітаційного центру МВС України «Миргород» із 18 листопада 2024 року та покласти на нього обов`язок покрити шкоду, заподіяну МРЦ МВС України «Миргород» у зв`язку з оплатою позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 16 січня 2025 року МРЦ МВС України «Миргород» суду було надано відзив на позовну заяву, у відповідності з яким відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими і недоведеними, а тому такими, що задоволенню не підлягають. Відповідач зазначив, що звільнення з роботи [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відбулося у повній відповідності до вимог діючого законодавства про працю. Пунктом 4 Положення про МРЦ МВС України «Миргород», затвердженого наказом МВС України від 20 серпня 2024 року №576, визначено, що структура та штатний розпис центру затверджуються МВС України в установленому порядку. Наказом МВС України від 12 вересня 2024 року №626 «Про організаційно-штатні зміни в МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС, у зв`язку з чим відбулась реорганізація структурних підрозділів центру. На виконання вказаного наказу було внесено зміни в штат МРЦ МВС України «Миргород», визначено перелік та кількість посад, що скорочується та вводяться до штатного розпису (наказ від 16 вересня 2024 року №113/к/тр). Також 16 вересня 2024 року відповідачем на виконання вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» на адресу голови профспілкового комітету МРЦ МВС України «Миргород» було направлено інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також запропоновано у разі необхідності провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень. Однією з посад, що підлягала скороченню, відповідно до вищезазначених наказів була посада сестри-господині відділення відновного лікування та реабілітації для хворих на хвороби шлунково-кишкового тракту, ендокринної та сечовидільної системи МРЦ МВС України «Миргород», яку на той час обіймала [PERSON] . Цього ж дня, тобто 16 вересня 2024 року, позивач була попереджена про наступне вивільнення, а також ознайомлена з переліком вакантних посад, на які вона може претендувати для подальшого працевлаштування у випадку наявності у неї відповідного рівня освіти, спеціальності та кваліфікації, а також наявності переважного права на залишення на роботі. Повідомлення про вакантні посади [PERSON] також було вручено 29 жовтня 2024 року. 29 жовтня 2024 року [PERSON] подала письмову заяву на ім`я тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» про переведення її на посаду працівника з господарської діяльності. Окрім того, заяву про переведення на посаду працівника з господарської діяльності також подала [PERSON] . Вказані заяви були розглянуті комісією з питань проведення скорочення штату, за наслідками розгляду яких Комісія вирішила рекомендувати роботодавцю відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про її переведення на посаду, у зв`язку з незнятим дисциплінарним стягненням (доганою) останньої, систематичними недоліками у роботі [PERSON] , що підтверджується доповідними записками, журналом адміністративного обходу, актами обстеження санітарного стану тощо. 13 листопада 2024 року [PERSON] було вручено повідомлення про відмову у переведенні на посаду працівника з господарської діяльності №33/9-969 та запропоновано перевестись на одну із вакантних посад, перелічених у цьому повідомленні, що відповідає її рівню освіти, спеціальності та кваліфікації. 14 листопада 2024 року позивачем було подано заяву про її переведення на посаду реєстратора медичного, однак 15 листопада 2024 року нею ж була подана заява про анулювання заяви від 14.11.2024. Після цього позивач не надала своєї згоди на її переведення на будь-яку іншу із запропонованих їй вакантних посад, внаслідок чого вона підлягала звільненню з роботи на підставі п.\~1 ст.\~40 КЗпП України. Крім вказаного, звільнення позивача було погоджено з державним секретарем МВС України. Відповідач також зауважив, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. З урахуванням зазначеного просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі (т. 1 а.с. 99-108). Представник третьої особи надала суду пояснення, в яких зазначила, що МВС України не визнає позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до Положення про МВС України, затвердженого постановою КМУ від 28 жовтня 2015 року №878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС відповідно до покладених на нього завдань, зокрема розробляє, організовує і здійснює комплекс профілактичних, лікувальних, оздоровчих та реабілітаційних заходів, спрямованих на охорону і зміцнення здоров`я осіб, які відповідно до законодавства мають право на медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС; здійснює управління закладами охорони здоров`я, що належать до сфери управління МВС. Третя особа, приймаючи рішення про оптимізацію МРЦ МВС України «Миргород» та прийняття в зв`язку з цим наказу від 12 вересня 2024 року №626 «Про організаційно-штатні зміни в МВС», діяла в межах владних дискреційних повноважень, з урахуванням приписів Положення про МВС України. Таким чином, МВС України не порушувало прав позивача, а обґрунтовано реалізовувало дискреційні повноваження в межах та в спосіб, встановлений Конституцією та Законами України. 16 вересня 2024 року позивач була попереджена про наступне вивільнення з 18 листопада 2024 року, у зв`язку з організаційно-штатними змінами, а також ознайомлена із запропонованими наявними вакантними посадами в МРЦ МВС України «Миргород». [PERSON] було попереджено, що у разі ненадання упродовж двох місяців відповідної заяви про згоду щодо переведення на одну із запропонованих посад її буде звільнено. Наказом МРЦ МВС України «Миргород» від 15 листопада 2024 №217/к/тр позивача було звільнено згідно з п.\~1 ст.\~40 КЗпП України з 18 листопада 2024 року. Представник зазначила, що дотримання процедури скорочення працівників при організаційно-штатних змінах покладається на роботодавця, яким у даних правових відносинах є МРЦ МВС України «Миргород», оскільки [PERSON] перебувала в трудових відносинах саме з МРЦ «Миргород», а не з МВС України. З огляду на вказане, позивачем не доведено порушення її прав з боку третьої особи. Враховуючи зазначене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 1 а.с. 70-73). Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позові, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представники МРЦ МВС України «Миргород» просили відмовити в задоволенні позовних вимог, надали пояснення, аналогічні, викладеним у відзиві. Окрім зазначеного, представник відповідача Чумарний\~А.І. зауважив, що позовні вимоги [PERSON] побудовані всупереч вимогам ст.\~16 ЦК України. Повідомлення про відмову у переведенні на посаду працівника з господарської діяльності не є рішенням органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тому в силу вищезазначеної норми його неможливо визнати незаконним. Заявляючи вимогу про поновлення на посаді, яку скорочено, позивач повинна була у якості відповідача залучити МВС України, оскільки МРЦ МВС України «Миргород» не має повноважень створювати посади. Вимога про визнання тимчасово виконуючого обов`язки МРЦ МВС України «Миргород» [PERSON] винним у звільненні позивача повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Вимога про покладення на [PERSON] покриття шкоди, заподіяної МРЦ МВС України «Миргород» у зв`язку з оплатою [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також суперечить положенням ст.\~16 ЦК України. Зазначене є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Тимчасово виконуючий обов`язки МРЦ МВС України «Миргород» [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Його неявка не перешкоджає судовому розгляду. Представник третьої особи просила відмовити в задоволенні позову, зазначила, що МВС України реалізувало свої дискреційні повноваження щодо скорочення в МРЦ МВС України «Миргород» певних посад і введення нових. Третьою особою не приймалось будь-яких рішень відносно [PERSON] , оскільки остання не перебуває у трудових відносинах з МВС України, тобто третя особа жодним чином не порушила права та інтереси позивача. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином. 04.06.2025 представник відповідача адвокат Схано Є.В. подав до суду письмові пояснення по справі. В ним він заперечив деякі з мотивів позовної заяви [PERSON] , яка стосувалась порушення положень ч.1 та ч.4 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Представник зазначив, що 16 вересня 2024 року на виконання вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» на адресу голови профспілкового комітету МРЦ МВС України «Миргород» була направлена інформація про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також запропоновано у разі необхідності провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень. Також відповідно до вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, тобто допускається розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, без попередньої згоди первинної профспілкової організації. Окремо представник звертає увагу суду на вимоги ч.1 ст.42 КЗпП України, зі змісту якої вбачається, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. [PERSON] , яка була переведена на посаду працівника з господарської діяльності, має диплом спеціаліста, у 2010 році закінчила Сумський національний аграрний університет і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фінанси» та здобула кваліфікацію спеціаліста з фінансів (копія диплома [PERSON] подавалася разом з відзивом на позовну заяву та міститься в матеріалах справи). \~ \~ \~ \~Натомість [PERSON] має диплом бакалавра, у 2010 році закінчила Полтавський інститут економіки і права вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» і отримала базову вищу освіту за напрямом підготовки «Економіка і підприємництво» та здобула кваліфікацію бакалавра економіки і підприємництва. Викладене свідчить про те, що [PERSON] має більш високу кваліфікацію у порівнянні з [PERSON] . Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. За змістом ч.\~3 ст.\~12, ч.\~1 ст.\~81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.\~1 ст.\~76 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.\~4 ст.\~263 ЦПК України). У ч.\~2 ст.\~78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.\~1 ст.\~80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.ч.\~1, 2 ст.\~89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з трудовою книжкою позивача серії [NUMBER] , [PERSON] з 13 травня 2003 року перебував у трудових відносинах з МРЦ МВС України «Миргород». З 17.04.2018 переведена на посаду сестри господині. Наказом МРЦ «Миргород» МВС України від 15 листопада 2024 року №217/к/тр [PERSON] було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п.\~1 ст.\~40 КЗпП України (запис №14) (т. 1 а.с. 29-32). У відповідності з Положенням про Медичний реабілітаційний центр МВС України «Миргород», затвердженим наказом МВС України від 04 листопада 2003 року №1286 (у редакції наказу МВС України від 20 серпня 2024 року №576) МРЦ МВС України «Миргород» є державним закладом охорони здоров`я, що здійснює на основі ліцензії реабілітаційне (у тому числі медико-психологічну та фізичну реабілітацію), санаторно-курортне лікування, оздоровлення та відпочинок осіб, які відповідно до законодавства мають право на медичне обслуговування та санаторне лікування в закладах охорони здоров`я МВС. Пунктом 4 вказаного Положення визначено, що структура та штатний розпис Центру затверджується МВС України в установленому порядку. Згідно з п.\~6 Положення заступники начальника Центру призначаються на посади та звільняються з посад начальником Центру за погодженням із державним секретарем МВС України (т. 1 а.с. 109-117). Як зазначив Верховний суд у постанові від 19 квітня 2023 року в справі №127/9454/20 та у постанові від 15 червня 2021 року в справі №761/23325/17, юридична особа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у ст.ст.\~80, 104, 111 ЦК України, ст.ст.\~62, 66, 79, 92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у ст.\~64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно з ч.\~2 ст.\~65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Відповідно до Положення про МВС України, затвердженого постановою КМУ від 28 жовтня 2015 року №878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у певних сферах. Відповідно до покладених на нього завдань МВС України зокрема розробляє, організовує і здійснює комплекс профілактичних, лікувальних, оздоровчих та реабілітаційних заходів, спрямованих на охорону і зміцнення здоров`я осіб, які відповідно до законодавства мають право на медичне обслуговування в закладах охорони здоров`я МВС; здійснює управління закладами охорони здоров`я, що належать до сфери управління МВС (п/п 52 п.\~4 Положення). Наказом МВС України від 12 вересня 2024 року №626 «Про організаційно-штатні зміни в МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС (т. 1 а.с. 118-129). На виконання наказу МВС України від 12 вересня 2024 року №626 наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 16 вересня 2024 року №113/к/тр «Про організаційно-штатні зміни» було внесено відповідні зміни у штат МРЦ МВС України «Миргород», п.\~2 зазначеного наказу визначено перелік та кількість посад, що скорочуються, п.\~3 перелік та кількість посад, що вводяться до штатного розпису (т. 1 а.с. 130-132). Цього ж дня [PERSON] ознайомлена із зазначеним наказом (т. 1 а.с. 138). Крім зазначеного, на виконання вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» 16 вересня 2024 року на адресу голови профспілкового комітету МРЦ МВС України «Миргород» було направлено інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників МРЦ МВС України «Миргород», в якій вказано причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також запропоновано у разі необхідності провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень (т. 1 а.с. 140). 16 вересня 2024 року [PERSON] було вручено попередження про скорочення штату та заплановане звільнення, яким [PERSON] повідомлено, що наказом МВС України від 12 вересня 2024 року №626 «Про організаційно-штатні зміни в МВС», яким внесено ряд змін до штату МРЦ, зі штату МРЦ в адміністративно-управлінському персоналі скорочується посада сестри-господині відділення відновного лікування та реабілітації для хворих на хвороби шлунково-кишкового тракту, ендокринної та сечовидільної системи на 100 ліжок, у зв`язку з чим на виконання вимог ст.\~49-2 КЗпП України, наказу т.в.о. начальника МРЦ Гуньки\~В.І. від 16 вересня 2024 року №113/к/тр «Про організаційно-штатні зміни» внесення змін до штату закладу може призвести до звільнення позивача за п.\~1 ст.\~40 КЗпП України 18 листопада 2024 року. Одночасно з попередженням [PERSON] було ознайомлено з переліком вакантних посад, що можуть бути запропоновані для її подальшого працевлаштування у випадку наявності відповідного рівня освіти, спеціальності та кваліфікації, а також наявності переважного права на залишення на роботі (т. 1 а.с. 34, 141). Наказом МРЦ МВС України «Миргород» від 24 жовтня 2024 року №92/г «Про створення комісії з питань проведення скорочення штату» з метою дотримання прав працівників, посади яких скорочуються, було створено вказану комісію, до функцій якої увійшло врахування переважного права на залишення на роботі, визначення категорій працівників, звільнення яких не допускається, а також визначення працівників, які будуть звільнені (т. 1 а.с. 142-143). 29 жовтня 2024 року [PERSON] було вручено повідомлення про вакантні посади, що пропонуються працівнику, яким запропоновано обрати будь-яку вакантну посаду для подальшого працевлаштування, що відповідає її рівню освіти, спеціальності, кваліфікації, досвіду та стажу роботи (т. 1 а.с. 35, 146). 29 жовтня 2024 року [PERSON] на ім`я тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» подала письмову заяву про переведення її на посаду працівника з господарської діяльності (т.\~1 а.с.\~147). 14 листопада 2024 року [PERSON] було вручено повідомлення №33/9-969 про відмову у переведенні на посаду працівника з господарської діяльності відділення відновного лікування №1 на 40 ліжок, яке мотивовано переведенням на згадану посаду [PERSON] . Одночасно позивачу запропоновано перевестись на одну із запропонованих посад, що відповідає її рівню освіти, спеціальності та кваліфікації (т. 1 а.с. 37-39, 148-150). 14 листопада 2024 року [PERSON] на ім`я т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» подала письмову заяву, в якій просила перевести її на посаду реєстратора медичного (т. 1 а.с. 40, 151). 15 листопада 2024 року [PERSON] на ім`я т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» подала письмову заяву, в якій просила анулювати її заяву від 14.11.2024 (а.с. 152). Наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 15 листопада 2024 року №217/к/тр «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено із займаної посади 18 листопада 2024 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.\~1 ст.\~40 КЗпП України (т.\~1 а.с.\~41, 169). Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ч.\~6 ст.\~43 Конституції України). Відповідно до п.\~1 ч.\~1 ст.\~40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у п.п.\~1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.\~2 ст.\~40 КЗпП України). Згідно з ч.ч.\~1, 3 ст.\~49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року в справі №6-1264цс17 вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п.\~1 ч.\~1 ст.\~40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч.\~1 ст.\~42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Згідно з постановою Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року в справі №577/3997/15-ц, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.\~2 ст.\~40, ч.\~3 ст.\~49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.\~3 ст.\~49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначила, що відмовляючи їй у переведенні на посаду працівника з господарської діяльності, відповідач не вказав, за якими саме критеріями визначена більш висока продуктивність праці [PERSON] . Суд вважає, що дане твердження не заслуговує на увагу з наступних підстав. Згідно з наданими позивачем документами про освіту [PERSON] має диплом бакалавра від 25 червня 2010 року серії [NUMBER] , відповідно до якого вона закінчила Полтавський інститут економіки і права вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» і отримала базову вищу освіту за напрямом підготовки «Економіка і підприємництво» та здобула кваліфікацію бакалавра з економіки і підприємництва; свідоцтво №59 про проходження підвищення кваліфікації з 25.10.2010 по 25.11.2010 та свідоцтво № [NUMBER] про проходження підвищення кваліфікації з 26.10.2015 по 26.11.2015 (т. 1 а.с. 23, 24, 25). В той же час, розділом VІ «Кваліфікаційні вимоги» Посадової інструкції сестри-господині відділення відновного лікування та реабілітації для хворих на хвороби шлунково-кишкового тракту, ендокринної та сечовидільної системи МРЦ МВС України «Миргород», затвердженої 08 вересня 2021 року начальником МРЦ МВС України «Миргород» Живаго\~С.Б., працівник з господарської діяльності повинен мати повну або базову загальну середню освіту та підготовку на робочому місці, без вимог до стажу роботи (т. 1 а.с. 26-28). Таким чином, наявність освіти І рівня за ступенем бакалавра за напрямом підготовки «Економіка і підприємництво», проходження позивачем підвищення кваліфікації не дають [PERSON] переважного права займати посаду працівника з господарської діяльності. Відповідно до ч.\~1 ст.\~42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. У ч.\~2 ст.\~42 КЗпП України зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалішим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Тлумачення ст.\~42 КЗпП України дає підстави для висновку, що переважне право на залишення на роботі при скороченні однорідних професій та посад визначається кваліфікацією і продуктивністю праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч.\~2 ст.\~42 КЗпП України, а також якщо це передбачено законодавством України. Застосування положень ст.\~42 КЗпП України можливе серед всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Однак, заяву про переведення її на вказану посаду було подано 29 жовтня 2024 року, в той час, коли наказом т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 12 листопада 2024 року №197/к/тр на посаду працівника з господарської діяльності відділення відновного лікування №1 на 40 ліжок з 12 листопада 2024 року вже було переведено іншу особу відповідно до поданої в той же день заяви про переведення від 29 жовтня 2024 року (т. 1 а.с. 172-173). Окрім того, рішення обумовлене певними аргументами. По-перше, станом на день подачі [PERSON] заяви про переведення, тобто станом на 29.10.2024, вона мала не зняте дисциплінарне стягнення, а саме догану, яка була оголошена наказом т.в.о. начальника МРЦ МВС України «Миргород» від 12.08.2024 №95/к/тр, за порушення трудової дисципліни, що свідчить про неналежне виконання працівником своїх посадових обов`язків (т. 1 а.с. 153-154). Також Комісія врахувала систематичні недоліки у роботі [PERSON] , що підтверджується доповідними записками [PERSON] , завідувача відділенням лікаря, [PERSON] , головної медичної сестри, журналом адміністративного обходу завідувачем відділення, що ведеться в МРЦ МВС України «Миргород», актами обстеження санітарного стану МРЦ МВС України «Миргород» від 04.10.2024, від 11.10.2024, від 31.10.2024 (т. 1 а.с. 155, 156, 157, 158, 159, 160-168). Тому на переконання суду розгляд заяви позивача про переведення на посаду працівника з господарської діяльності проведено належним чином, з урахуванням наявності іншого кандидата ( [PERSON] ), яка мала вищу кваліфікацію, позитивні результати роботи та не мала дисциплінарних стягнень. Обґрунтовуючи незаконність її звільнення, [PERSON] послалася на недотримання відповідачем положень ч.ч.\~1-4 ст.\~22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в частині ненадання первинній профспілковій організації не пізніше як за три місяці до його намічуваного звільнення відповідної інформації. Так, дійсно, ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення (ч.\~2 ст.\~49-4 КЗпП України). Суд звертає увагу, що у вказаній статті наведено вичерпний перелік випадків, коли роботодавець зобов`язаний проводити відповідні консультації з профспілковими організаціями, якими є скорочення чисельності або штату працівників при ліквідації, реорганізації підприємств, зміни форм власності або частковому зупинення виробництва. Вказаний перелік не поширюється на обставини даної справи. В свою чергу, КЗпП України не забороняє консультації роботодавця з профспілковими організаціями за власною ініціативою. Згідно з ч.\~1 ст.\~43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п.\~1 ч.\~1 ст.\~40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. В той же час, суд враховує положення ч.\~2 ст.\~5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у відповідності з якою у період дії воєнного стану норми ст.\~43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Також позивач зазначала, що їй не було запропоновано всі вакантні посади, що не може бути свідченням дотримання процедури її звільнення. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 20 грудня 2024 року представником відповідача було надано копії штатного розпису МРЦ МВС «Миргород» станом на 02 грудня 2024 року, тобто разом з часом винесення МРЦ МВС «Миргород» наказу №113/к/тр «Про організаційно-штатні зміни» та попередження [PERSON] про скорочення штату та заплановане звільнення, а також станом на 18 листопада 2024 року, тобто на день звільнення [PERSON] із займаної посади. Слід зазначити, що при порівняльному аналізі посад, зазначених у штатному розписі, та посад, запропонованих позивачу в попередженні про її майбутнє звільнення, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] були запропоновані всі вакантні посади. Остання мала право вибору посад на власний розсуд, мала можливість з`ясувати у роботодавця кваліфікаційні вимоги до тієї чи іншої посади і з урахуванням здобутої нею освіти звернутися до відповідача із відповідною заявою про її переведення. Таким чином, суд приходить до висновку, при звільненні [PERSON] відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства та під час судового розгляду доведено законність її звільнення, а тому відмовляє позивачу у визнанні наказу про звільнення незаконним і поновленні її на роботі. Вимога позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, тому вона також задоволенню не підлягає. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.\~1 ст.\~2 ЦПК України). Відповідно до ч.\~1 ст.\~4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.\~1 ст.\~5 ЦПК України). Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (п. 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі №910/10784/16). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)). Звертаючись до суду з позовом про поновлення її на роботі на посаді працівника з господарської діяльності відділення відновного лікування №1 на 40 ліжок, позивач одночасно просила визнати незаконними повідомлення про відмову у переведенні на посаду працівника з господарської діяльності. Суд вважає, що звертаючись до суду з вказаними вимогами, позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки вона не навела обґрунтованих доводів того, яким чином буде відновлено її права у разі визнання незаконними зазначених вище повідомлень. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed