Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 28 жовтня 2024 року надійшла вищезазначена позовна заява про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач в особі свого представника посилається на те, що вона проживає у м. Кам?янське за адресою: [ADDRESS] , з жовтня\~2004\~року, тобто, фактично з дня народження, по теперішній час. Увесь цей час вона перебуває зареєстрованою за цією адресою у встановленому законом порядку. Станом на жовтень\~2024\~року у квартирі є зареєстрованими дві особи: її батько (квартиронаймач) [PERSON] та вона. Дана квартира не була приватизована і належить до житлового фонду Кам?янської територіальної громади. Відповідно до даних особового рахунку № [NUMBER] , ця квартира була надана її бабусі [PERSON] та її сину (батькові) [PERSON] на підставі рішення Дніпровського райвиконкому м. Дніпродзержинська № 225 від 19.08.1998\~року. Вселення до квартири відбулося на підставі ордеру № 147 від 31.08.1998\~року. У подальшому, [PERSON] 03.12.2004\~року за власної ініціативи вибула з квартири, після чого квартиронаймачем було визнано [PERSON] .. У\~2005\~році її батьки розірвали шлюб, а вона, як малолітня дитина продовжила проживати разом з матір?ю за адресою: [ADDRESS] . При цьому, залишалася зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час проживає за вказаною адресою сама, [PERSON] у\~2012\~році виїхав до Росії і більше назад не повертався. Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська від 28 березня\~2017\~року у справі № 209/4562/16-ц [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно неї. Комунальним підприємством Кам?янської міської ради «ДОБРОБУТ» 27.09.2024\~року складений акт № 614 про непроживання [PERSON] та встановлено, що останній не проживає за адресою: [ADDRESS] , з\~2012\~року по теперішній час. У теперішній час реєстрація відповідача в квартирі є перешкодою в набутті нею права власності. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 жовтня 2024 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Юрченко Я.О. (а.с. 19). Відповідно до\~ч.\~6\~ст.187\~ЦПК України,\~у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 28 жовтня 2024 року згідно з вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. 21 листопада 2024 року надійшла відповідь з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 20). Ухвалою судді від 25 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 21). 10 січня 2025 року через канцелярію суду надійшло клопотання про залучення [PERSON] до участі у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки рішення у даній справі може вплинути на її права та обов`язки у майбутньому. Ухвалою судді від 11 лютого 2025 року залучено [PERSON] в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача. 11 лютого 2025 року через канцелярію суду третьою особою [PERSON] подані письмові пояснення по справі, відповідно до яких вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вказує, що 03.11.1997\~року між нею та відкритим акціонерним товариством «Дніпродзержинський домобудівний комбінат» був укладений договір, відповідно до пункту 2 якого їй була виділена одна двокімнатна квартира під [ADDRESS] . Згідно рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 225 від 19.08.1998 року, був виданий ордер № 147 на житлове приміщення, а саме квартиру під [ADDRESS] . Зазначені документи станом на теперішній час є чинними, зміни до них не вносились, недійсними в судовому порядку визнані не були. Після отримання ордеру на житлове приміщення вона та її син [PERSON] зареєструвалися за вказаною адресою. [PERSON] було зареєстровано за цією ж адресою після її народження. Однак, слід зазначити, що позивач у справі [PERSON] взагалі не проживала у квартирі під [ADDRESS] та не проживає в теперішній час, самостійно визначивши собі інше місце проживання. Крім того, відповідач [PERSON] та вона по теперішній час здійснює оплату комунальних послуг. Звертає увагу на те, що долучений акт про не проживання № 614 від 27.09.2024 року, підписаний свідками [PERSON] та [PERSON] , які не були обізнані про наслідки його підписання, окрім остання зовсім не була присутня під час його складання та його не підписувала. Таким чином, відомості щодо втрати [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ?янське Дніпропетровської області є неправдивими та такими, що не відповідають дійсності. Ухвалою судді від 28 березня 2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті (а.с. 162). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] кожен окремо та разом підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач безпосередньо в судовому засіданні пояснила, що дійсно до 2005 року мешкала в даній квартирі зі своїми батьками. Після розірвання їх шлюбу мешкає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що з батьком останній раз спілкувалась по телефону приблизно 3 роки тому. Він перебуває поза межами України на території росії по теперішній час. Окрім цього, звернулась до бабусі [PERSON] з проханням про можливість мешкати в спірній квартирі, сплачувати комунальні послуги самостійно, однак отримала відмову, бо на той час в квартирі проживали інші люди. Вважає ствердження [PERSON] хибними щодо утримання квартири за власний рахунок та рахунок [PERSON] , оскільки все сплачується за рахунок людей, які там мешкають. Відповідач [PERSON] в судове засідання повідомлявся судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої він є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (а.с. 39,64,96,191). Крім того, [PERSON] викликався у судові засідання через оголошення на офіційному веб порталі судової влади України. Оголошення про його виклик в судові засідання на 15.01.2025 року опубліковане 17.12.2024 року; на 11.02.2025 року опубліковане 15.01.2025 року; на 11.03.2025 року опубліковане 13.02.2025 року; на 28.03.2025 року опубліковане 11.03.2025 року. З опублікуванням такого оголошення [PERSON] вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 38, 61, 89, 103). Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками та судові повістки по справі направлялися відповідачу на адресу його місця реєстрації, проте поверталися до суду без вручення адресату, з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Суд, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, дійшов висновку, що за таких обставин, зважаючи на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду цивільної справи, зважаючи на те, що від нього клопотань про перенесення розгляду справи, відзив на позовну заяву також не надісланий, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] .. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримала подані нею письмові пояснення та надала пояснення, аналогічні викладеним обставинам у поданих поясненнях. Повідомила, що її син [PERSON] іншого власного житла він не має.\~Через втрату документів, що посвідчують його особу, та з огляду на військовий стан не може повернутися наразі до України, що є поважною причиною його відсутності в місці реєстрації. Представник третьої особи - Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Добробут» в судове засідання не з`явився, пояснення по суті позову не надав, про час та місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 33,63,95). Допитаній в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є хлопцем [PERSON] та вони інколи проживають разом за місцем її проживання. Стверджує, що про батька [PERSON] дізнався у 2019 року, який виїхав до росії та не може повернутись через втрату документів. З бабусею [PERSON] познайомився в 2021 році, яка під час бесіди розповіла, що квартиру, де мешкав батько [PERSON] наразі винаймають люди з його дозволу. Однак, найближчим часом [PERSON] повернеться. Зазначає про зустріч [PERSON] з бабусею у 2022 році, де остання зазначила про намір мешкати в спірній квартирі. Бабуся [PERSON] категорично відмовила та зазначила, що в даній квартирі мешкають квартиранти. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного. Згідно ч. 1, 3 ст.\~13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до\~статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно із частиною четвертою\~статті 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 64ЖК\~України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК України\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України). Аналіз статей\~71,\~72 ЖК України\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у\~статті 71 ЖК України\~строки. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил\~статті 89 ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/21929/19-ц та від 29 березня 2023 року у справі № 200/17337/17. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, оцінюючи у сукупності представлені позивачем як докази в обґрунтування вимог Акт, а також покази свідка, суд приходить до висновку, що такі докази не є достатніми в розумінні положень ст.ст.77,\~80 ЦПК України, оскільки з них неможливо беззаперечно встановити факт відсутності відповідача у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин. Судом встановлено, що 03.11.1997\~року між [PERSON] та ВАТ «Дніпродзержинський домобудівний комбінат» укладено договір щодо виділення [PERSON] одну двохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.44). На підставі довідки № 44 від 05.02.2003 року, наданої ВАТ «Дніпродзержинський домобудівний комбінат», [PERSON] внесено пайовий внесок у розмірі 2000,00 грн. за одну двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.45). Рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 225 від 19.08.1998 року, надано [PERSON] ордер № 147 на житлове приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с. 47). З`ясовано, що [PERSON] є біологічною донькою [PERSON] та підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.09.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 622 (а.с.9). Рішенням (заочним) Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.03.2017 року, яке набрало законної сили 11.06.2017 року (по справі № 209/4562/16, провадження № 2/209/373/17) [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~За ствердженнями представника позивача суд має врахувати як преюдиціальний факт перебування відповідача [PERSON] з 2013 року на території рф, що випливає з пояснень свідка [PERSON] , наданих безпосередньо суду, що відображено у вищевказаному рішенні. \~ \~ \~ \~Проте з такими ствердженнями суд не може погодитись, оскільки преюдиція, як правило, застосовується, коли в судовому процесі були присутні всі зацікавлені сторони, зокрема відповідач, який мав можливість висловити свою позицію та надати докази.\~У разі відсутності відповідача, застосування преюдиції є неможливим, оскільки він не мав можливості захистити свої інтереси.\~З огляду на те, що вищевказане рішення ухвалено заочно, такі ствердження представника є неспроможними. \~ \~ \~ \~Листом Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Добробут» від 10.10.2024 року за № 1711/4 повідомило про рішення виконавчого комітету Дніпровської райради № 286 від 24.11.2004 року про зміну квартиронаймача з [PERSON] на [PERSON] (а.с.15-16). Згідно довідки ТОВ «Абонент ХХІ» № 001310176 про склад сім`ї від 19.09.2024 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (кв. наймач), [PERSON] , [INFO] (дочка) (а.с. 7). Згідно акту № 614 про не проживання від 27.09.2024 року, складеного КП КМР «Добробут», [PERSON] , [INFO] , дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2012 року по теперішній час, про що підтверджують сусіди (а.с.6). Разом з тим, суд не може оцінити даний акт як належний доказ, оскільки у суду відсутні докази наявності розпорядчого акту КП КМР «Добробут» щодо створення комісії, яка має, зокрема, право встановлювати факт проживання чи не проживання осіб за певною адресою, тобто їх повноважень, з урахуванням того, що жодного разу представник КП до зали судового засідання не прибув, своїх пояснень не надав, сповіщався судом належним чином про дату, час та місце слухання цієї цивільної справи. Крім того, не є зрозумілим яким чином техніками КП було встановлено, що [PERSON] саме з 2012 року по теперішній час не проживає за спірною адресою, враховуючи, що платежі за спожиті комунальні послуги сплачуються регулярно, та враховуючи, що цей акт складений за ініціативою Позивача, яка, як встановлено вище, з 2005 року не проживає, хоча й зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, вищевказаний акт не містить відомостей, які підлягають обов`язковому доказуванню у категорії справ щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зокрема вказаний Акт не підтверджує неповажність причин не проживання відповідача у спірній квартирі. Матеріали справи містять дві заяви від осіб, які як сусіди підписали акт № 614 про не проживання [PERSON] від 27.09.2024 року, а саме [PERSON] та [PERSON] від 30.01.2025 року, в яких [PERSON] , в тому числі, зазначила, що під час підписання акту присутня не була та яка свідок його не підписувала, а [PERSON] зазначила, що підписала акт на прохання техніків та [PERSON] , які її запевнили, що складання акту є лише формальністю, жодних правових наслідків не матиме. Зазначає, що з [PERSON] до 27.09.2024 року знайома не була. [PERSON] та [PERSON] були викликані за клопотанням представника позивача в судові засідання як свідки, проте двічі в призначені дату, час та місце не з`явились, поважність причин неявки не повідомили, у зв`язку з чим представник відмовився від свого клопотання. Тобто, обставини складання та підписання вищевказаного єдиного акту, який за доводами позивача та його представника є підставою для прийняття судом рішення про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщення, є спірними та такими, що викликають обґрунтований сумнів, в тому числі, враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень повноважень осіб, що його склали. Належних та допустимих доказів того, що [PERSON] перебуває за межами території України саме в рф та з якого періоду матеріали справи не містять, позивачем не надані. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син вимушено не проживає у спірній квартирі, оскільки втратив документи, та з огляду на військовий стан не має змоги їх відновити, що на її погляд є поважною причиною його відсутності у місці реєстрації, що не створює підстав для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки у спірній квартирі наявні його особисті речі, за усною домовленістю як основного квартиронаймача [PERSON] передав [PERSON] на час його відсутності обов`язок по утриманню житлового приміщення - квартири, в тому числі, сплати комунальних платежів, тощо, забезпечував її грошовими коштами для можливості утримання квартири. На підтвердження факту утримання спірної квартири [PERSON] надані докази -платіжні документи щодо сплати комунальних послуг (а.с.109-147), встановлення металопластикових виробів, лічильників тощо, тобто поліпшення житлових умов у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.148-151). Отже, враховуючи пояснення [PERSON] , можливо дійти висновку про те, що при дійсній тимчасовій відсутності [PERSON] продовжує зберігати намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, що не може свідчити про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Позивачем [PERSON] не оспорюється факт того, що після набуття нею повноліття, будь-яку майнову відповідальність за оспорювану квартиру не несла, в ній не проживала, комунальні послуги не сплачувала відповідно до вимог ст. 64 ЖК України. Суд зауважує, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21 липня 2021 року. У даному випадку, в ході судового розгляду справи, позивачем не доведено належними та беззаперечними доказами втрату відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні та факт не проживання відповідача у вказаній квартирі саме без поважних причин. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку зі втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. У постанові\~Верховного Суду\~у складі\~колегії суддів\~Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 14\~червня 2022\~року у\~справі №161/20415/19\~(провадження\~№ 61-14025св21)\~зазначено,\~що «саме\~на позивача\~процесуальний закон\~покладає обов`язок\~довести факт\~вибуття відповідача\~(відповідачів)\~на постійне\~місце проживання\~в інше\~жиле приміщення\~відповідно до\~ст. 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Також суд враховує, що позивачем не доведено, що відповідач має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного. Даних про наявність у відповідача іншого житла або переїзд на інше постійне місце проживання матеріали справи також не містять. Окрім цього, доводи позивачки про те, що вона дійсно з жовтня 2004 року та по теперішній час проживає у спірній квартирі спростовуються як її показами, наданими безпосередньо суду, показами третьої особи [PERSON] , які кожен окремо вказали, що місцем фактичного проживання [PERSON] з 2005 року та станом на день розгляду справи є [ADDRESS] . Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Суд звертає увагу на те, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Фактичні обставин справи та матеріали справи не дають підстав для висновку, що позивач надав переконливі, взаємоузгоджені і неспростовні докази на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, а тому звернення до суду з цих підстав є передчасним. Встановивши, що право користування спірною квартирою виникло у відповідача на законних підставах, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача права користування спірним житлом. Також суд враховує, що задоволення позовних вимог [PERSON] призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції, адже доказів того, що він має інше житло, суду не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed