Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, посилаючись на те, що вони разом із відповідачем є батьками неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про дітей, він вимушений звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явився, в судове засідання з`явилась представник позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання з`явилася, позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, в судове засідання не з`явився, подав заяву, відповідно до якої справу просив розглянути за відсутності представника Авангардівської селищної ради, вказав, що висновок органу опіки та піклування від 14 січня 2025 року №01-40 підтримує, прийняття рішення покладає на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що заявлені вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2023 року по справі №521/18624/23 позов Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради,як органу опіки та піклування, яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги з боку позивача: Служба у справах дітей Одеської міської ради в особі територіального відділу у Хаджибейському районі м.Одеси про невідкладене відібрання дітей без позбавлення батьківських прав,стягнення аліментів задоволено частково. Відібрано дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] ( [INFO] ) без позбавлення батьківських прав. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] ) аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину, починаючи від 19 липня 2023 року й до досягнення відповідною дитиною повноліття з зарахуванням на особистий рахунок дитини. В частині позовних вимог до [PERSON] відмовлено. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] ) в дохід держави судовий збір в сумі 3757 гривень 60 копійок. Постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шипокіним Сергієм Сергійовичем від 13 травня 2024 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] з виконання виконавчого листа №521/18624/23, який був виданий Малиновським районним судом міста Одеси 16 січня 2024 року. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника [PERSON] станом на 20 травня 2024 року заборгованість становить 29782 гривень. Судом також встановлено, що [PERSON] неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП (постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2022 року у справі №509/760/22, постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2022 року у справі №509/755/22, постанова Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року у справі №521/18607/23), за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2023 року у справі №509/6013/23, постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2023 року у справі №509/6059/23), ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2022 року у справі №509/759/22, постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2022 року у справі №509/757/22, постанова Малиновського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року у справі №521/16474/23, постанова Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2023 року у справі №509/5778/23). Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року у справі №509/6236/24 заяву [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Блащук Ольга Євгеніївна, про видачу обмежувального припису задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , яким визначено заходи тимчасового обмеження її прав та покладено на неї наступні обов`язки: 1) заборонити громадянці [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; 2) заборонити громадянці [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань менше 300 м до Закладу загальної середньої освіти "Прилиманський ліцей" Авангардівської селищної ради, який знаходиться за адресою: Одеська область, Одеський район, с.Прилиманське, вул.Центральна,127, де навчаються [PERSON] та [PERSON] строком на 6 місяців; 3) заборонити громадянці громадянці [PERSON] , [INFO] особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними, заборонено контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців. На дату розгляду справи строк дії вказаного обмежувального припису закінчився. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради №01-40 від 14 січня 2025 року орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З вказаного висновку вбачається, що за інформацією, наданою Службою у справах дітей Одеської міської ради, [PERSON] на даний час проживає в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задовільні, квартира повністю умебльована, наявна побутова техніка. Гр. [PERSON] повідомила, що вважає себе люблячою мамою, бажає повернутися проживати у свій будинок в селищі Авангард, та виховувати своїх дітей. Частиною 6 ст.19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок надається на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, який проводить відповідну перевірку щодо підстав для надання відповідного висновку. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками, вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Відповідач неодноразово в судових засіданнях вказувала на те, що не погоджується з висновком органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. У даному випадку висновок, а не рішення було надане органом опіки та піклування в порядку ч. 4, 5 ст. 19 СК України і він оскарженню не підлягає та носить рекомендаційний характер, тому суд може постановити рішення інше ніж пропонує орган опіки та піклування. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові від 06.05.2020 року по справі N 753/2025/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, визначені у ст. 166 СК України. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58). У справі "Савіни проти України" (N 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п. п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має грунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. [PERSON] під час розгляду справи зазначала, що доводи позивача не відповідають дійсності, вона займається вихованням дітей, намагається бачитися з доньками, спілкуватися, піклуватися про їх духовний та фізичний розвиток, а позивач чинить перешкоди їй в цьому. При розгляді справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно доньок, у матеріалах справи відсутні та позивачем суду не надані. А тому суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Поряд з цим, суд зауважує, що стороною позивача належним чином не обґрунтовано та не доведено відповідними доказами по справі, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дітей буде відповідати найкращим інтересам дітей. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, або свідомо ними нехтує. За таких обставин суд не вважає можливим позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed