Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд розірвати шлюб, укладений між сторонами та визначити місце проживання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Свої вимоги мотивує тим, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження з ним сім`ї стали неможливими. На даний час дочка проживає з позивачем і перебуває на його утриманні, так як відповідач відмовляється займатися її належним вихованням, матеріально не задовольняє всі її потреби. Ухвалою судді від 03.01.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 31). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві та подав до суду клопотання про долучення доказів. В судове засідання відповідач не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи без її участі та вказала, що позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 20.10.2011, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 20.10.2011 серія [NUMBER] (а.с. 22). Шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с. 15). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами діють сімейні правовідносини. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 104 СК України; ч. 3 ст. 105 СК України; ч. 1 ст. 110 СК України). У відповідності до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За приписами ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Отже, наявність того факту, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Згідно з витягом з реєстру територіальної громади № 2024/015314267 від 26.12.2024 та довідки виданої 26.12.2024 Городоцькою селищною радою Житомирського району Житомирської області за вих. №585 неповнолітня [PERSON] з 29.11.2022 зареєстрована та проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16, 17). Відповідно до висновку виконавчого комітету Городоцької селищної ради Житомирського району Житомирської області вказаний орган вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за місцем його проживання (а.с. 51). У відповідності до ч. 3\~ст.\~\~51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7\~\~ст.\~\~7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з ч. 1\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частини другої статті 29\~ЦК України\~\~фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У даній справі встановлено, що дитина сторін [PERSON] досягла 14 річного віку, тому вправі самостійно визначати місце свого проживання, й таке право на самостійне прийняття рішення стосовно місця свого проживання є абсолютним й за жодних обставин не може бути обмежене судом. Скориставшись вищевказаним правом, дитина [PERSON] визначила своє місце проживання разом із батьком (а.с. 8, 16, 17), а тому заявлена вимога позивача про визначення місця доньки [PERSON] разом з батьком задоволенню не підлягає.

Outcome: partial