Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою в якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий 28.11.1997 Южненським МВ УМВС України в Одеській області, зареєстрований: [ADDRESS] (фактичне місце проживання невідомо), на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий 10.01.2000 року Южненським МВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП: [NUMBER] ; відносно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт № [NUMBER] , виданий 05.02.2021 року, орган, що видав 5122, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає: [ADDRESS] ; відносно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт № [NUMBER] , виданий 11.10.2022 року, орган, що видав 5122, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає: [ADDRESS] , яким заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а саме до будинку [ADDRESS] . Заяву обґрунтовує тим, що на підставі заочного рішення Южного міського суду Одеської області від 19.07.2024 (справа № 519/627/24, рішення набрало законної сили 19 серпня 2024 року) шлюб між заявником та [PERSON] розірвано. У шлюбі народилися дві доньки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Також в шлюбі придбаний будинок [ADDRESS] . До розірвання шлюбу заявниця разом із дітьми виїхала із України та два роки проживали в Італії. Колишній чоловік допомагав їй та дітям, піклувався про них. Згодом діти прийняли рішення повернутися в Україну та проживати разом з батьком у вказаному будинку (приблизно у серпні 2024 року). Через деякий час заявниця дізналася, що спільні діти з батьком не проживають, оскільки батько привів до будинку свою коханку, якій 26 років і умови проживання стали для дітей, м?яко кажучи, несприятливими [PERSON] вимушені були за вказівкою батька з кінця жовтня перейшли жити в квартиру бабусі. Спільне проживання було неможливе ще й тому, що діти, повертаючись додому, неодноразово заставали свого батька та його коханку, що злягаються в місцях, для цього не призначених, як на кухні, у вестибюлі. У цьому [PERSON] та його співмешканка не соромилися присутності дітей і не поспішали прикрити свою наготу. Повернувшись в Україну, у січні 2025 року, заявниця разом з дітьми зайшли до свого будинку, а її колишній чоловік разом з коханкою почали винаймати квартиру та, як остання думала, що вони мали б мирно врегулювати питання щодо аліментів та розділу спільного майна, придбаного у період шлюбу. Однак, заявниця та заінтересована особа не можуть мирно домовитися не тільки з питання поділу майна, а й питання виховання та забезпечення спільних дітей. Так, Заінтересована особа продовжує систематично проявляти безпідставні прояви негативу та агресії щодо заявниці та спільних дітей. Це, зокрема, проявляється у наступному: - Заінтересована особа заявницю, а також дітей, почав виганяти з їх фактичного місця проживання за адресою: будинок [ADDRESS] (будинок належить на праві спільної сумісної власності); перешкоджає користуванню не тільки будинком, а також іншим майном, яке придбано ними у шлюбі (а саме автомобілі: Ford Tra№sit, гос номер [NUMBER] , червоного кольору; Jeep Wra№gler, фіолетовий, гос номер [NUMBER] , VI№ 1C4BJWEGSHL695830, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] ; Jeep Gra№d Cherokee, гос номер [NUMBER] ). Так як [PERSON] має вільний доступ до будинку, знає всі елементи управління опаленням у будинку, останній в електронному режимі вимикав світло та опалення, намагався відрізати газові труби, що ведуть до будинку, щоб залишити без тепла та без можливості проживати у будинку; - Заінтересована особа не надає коштів на утримання своєї неповнолітньої доньки - [PERSON] у повному обсязі: на харчування, одяг, лікування, забезпечення її базових побутовихпотреб. - Заінтересована особа не надає коштів на утримання своєї повнолітньої доньки - [PERSON] ( [INFO] ) - не надає коштів на харчування, одяг, лікування, забезпечення її базових побутових потреб, хоча йому добре відомо, що донька нещодавно повернулась із Італії (де вона планувала навчатись), роботи та грошей для свого забезпечення не має; - Заінтересована особа в присутності доньок принижував заявниця, наголошуючи на тому, що остання нікчемна як жінка і як матір. Також, 08.02.2025 [PERSON] за допомогою співробітників поліції, що не назвали себе, намагався чинити психологічний і силовий тиск на заявницю, в особі співробітників поліції запрошуючи проїхати нібито у відділення поліції для розмови. При цьому співробітники поліції не представилися, були без значків і боді-камер і не пред?явили жодного офіційного документу, що підкріплює їхні вимоги. Заява про цей інцидент є на офіційному сайті ГУНП в Одеській області. Вищенаведені дії [PERSON] призвели до того, що заявниця вимушена звернутися з відповідною заявою до поліції і уповноважений працівник підрозділу поліції - капітана [PERSON] , який 17.01.2025 р. застосував відносно кривдника терміновий заборонний припис (серія АА № 468112, належним чином завірена копія додається). Звертає увагу суду, що вказаного вище припису щодо заінтересованої особи виявилось недостатньо, і [PERSON] , продовжив здійснювати економічне насильство відносно заявниці та дітей, та таємно, в період дії воєнного стану, викрав грошові кошти в сумі 5086 грн. з її банківської картки № [NUMBER] , знаючи, що заявниця та діти зараз не працюють та потребують грошових коштів для свого мінімального життєвого забезпечення. [PERSON] є успішним підприємцем, має працюючий бізнес у місті Південне Одеської області (здійснює продаж та монтаж сантехнічного обладнання) та високий рівень доходів. Щодо кримінальних дій останнього заявниця звернулась до Органу досудового розслідування: Слідчого відділення поліції № 4 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області з відповідною заявою (належним чином завірена копія Витягу з ЄРДР додається). Вважає, що всі вищевказані дії з боку заінтересованої особи по відношенню до заявниці та спільних із заінтересованою особою дітей мають ознаки домашнього насильства різних форм. Зазначає, що окрім доданих документів, свідчити про наявність фактів прояву домашнього насильства з боку заінтересованої особи до заявниці та спільних дітей можуть самі діти: [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] ; телефон: [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] ; телефон: [NUMBER] . Наголошує, що не вважає, що обмежувальний припис є мірою, за допомогою якої постраждала сторона хоче вирішити свої проблеми. Заявниця хотіла б, щоб за допомогою такої міри можливо було б знизити негативний градус у відносинах між нею та її колишнім чоловіком, між дітьми та батьком. Вважає, що усім потрібен час, щоб переосмислити всі події, які сталися у їх житті (подружня зрада, яку бачили діти зі сторони свого батька, негативне, агресивне відношення колишнього чоловіка до заявниці та дітей і т.д.), заспокоїтись та в подальшому або мирно домовитись, або в судовому порядку, з повагою один до одного, вирішити питання розділу спільного майна, участі у вихованні та забезпеченні дітей, та подальшому необхідному спілкуванні один з одним. Заявниця та заінтересована особа в судове засіданні не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце його проведення шляхом надсилання електронної повістки на мобільний телефон. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, з повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частина перша статті 4 ЦПК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд в порядку окремого провадження розглядає про видачу і продовження обмежувального припису. Судом встановлено, що на підставі заочного рішення Южного міського суду Одеської області від 19.07.2024 (справа № 519/627/24, рішення набрало законної сили 19 серпня 2024 року) шлюб між заявником та [PERSON] розірвано. У шлюбі народилися дві доньки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Також в шлюбі придбаний будинок [ADDRESS] . Заявник та заінтересована особа мешкали тривалий час у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно договорів купіля продажу від 19.03.2013 [PERSON] належить земельна ділянка та житловий будинок [ADDRESS] Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18). Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу. Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення. Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника [PERSON] , заявник посилається на наступне: - Заінтересована особа заявницю, а також дітей, почав виганяти з їх фактичного місця проживання за адресою: будинок [ADDRESS] (будинок належить на праві спільної сумісної власності); перешкоджає користуванню не тільки будинком, а також іншим майном, яке придбано ними у шлюбі (а саме автомобілі: Ford Tra№sit, гос номер [NUMBER] , червоного кольору; Jeep Wra№gler, фіолетовий, гос номер [NUMBER] , VI№ 1C4BJWEGSHL695830, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] ; Jeep Gra№d Cherokee, гос номер [NUMBER] ). Так як [PERSON] має вільний доступ до будинку, знає всі елементи управління опаленням у будинку, останній в електронному режимі вимикав світло та опалення, намагався відрізати газові труби, що ведуть до будинку, щоб залишити без тепла та без можливості проживати у будинку; - Заінтересована особа не надає коштів на утримання своєї неповнолітньої доньки - [PERSON] у повному обсязі: на харчування, одяг, лікування, забезпечення її базових побутовихпотреб. - Заінтересована особа не надає коштів на утримання своєї повнолітньої доньки - [PERSON] ( [INFO] ) - не надає коштів на харчування, одяг, лікування, забезпечення її базових побутових потреб, хоча йому добре відомо, що донька нещодавно повернулась із Італії (де вона планувала навчатись), роботи та грошей для свого забезпечення не має; - Заінтересована особа в присутності доньок принижував заявниця, наголошуючи на тому, що остання нікчемна як жінка і як матір. Натомість зазначені обставини не підтверджують факт вчинення кривдником домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також не може слугувати належним доказом сам факт звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки даний злочин не пов`язаний із кримінальним правопорушенням вчиненим проти життя та здоров`я особи та є майновим злочином. При цьому сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення кривдником домашнього насильства, що також є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У Постанові Касаційного цивільного суду (Другої судової палати) у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) (у застосуванні обмежувального припису відмовлено) міститься правовий висновок щодо суті (правової природи) обмежувального припису. «Ураховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Оцінивши наведені сторонами доводи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявником не доведено наявність підстав для видачі обмежувального припису, оскільки заявником не конкретизовано, яким формам домашнього насильства піддавався заявник з боку кривдника, враховуючи той факт, що заявник наголошує щодо обставин виникнення конфліктів в їх сім`ї та застосування кривдником домашнього насильства відносно заявника та її дітей, однак ці обставини не доведено належними та допустимими доказами, при цьому суд враховує, що метою звернення заявника до суду є застосування до кривдника обмежень у праві користування житловим приміщенням, що не може бути вирішено при застосуванні обраного заявником способу захисту, який носить тимчасовий характер, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Щодо обраного заходу обмежувального припису, слід зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків шляхом заборони наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи, то визначений спосіб захисту не конкретизований, а тому не зможе бути виконаним у порядку виконання рішення суду, у разі доведення обставин, які переконливо свідчать про необхідність вжиття обмежувальних заходів відносно кривдника шляхом видачі обмежувального припису. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] заінтересована особа - [PERSON] про видачу обмежувального припису, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника, у зв`язку з чим слід відмовити у видачі обмежувального припису. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed