Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь: - за договором позики від 03 липня 2020 року кошти в розмірі 24 000,00 доларів США - основного боргу, 1 880,00 доларів США - за користування коштами в період із квітня до вересня 2022 року, а всього 25 880,00 доларів США; 1 335,00 євро - основного боргу та 160 євро - за користування коштами у період із лютого до вересня 2022 року, а всього 1 495,00 євро; - 3% річних від простроченої суми в розмірі 720,00 доларів США та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 400,00 євро; - моральну шкоду у сумі 40 000,00 гривень та судові витрати на надання правової професійної (правничої) допомоги в сумі 10 000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03 липня 2020 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого вона (позикодавець) передала у власність відповідачки (позичальника) грошові кошти в сумі 24 000,00 доларів США та 1 335,00 євро, а остання зобов`язалася повернути зазначені кошти за першою вимогою. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 03 липня 2020 року власноручно за участі свідка [PERSON] написала розписку, в якій зазначила про отримання нею коштів у вказаній сумі. Відтак, грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно статті 207 та частини 2 статті 1047 ЦК України. При укладенні договору позики між сторонами було досягнуто домовленість щодо виплати 18% у твердій сумі щомісячно за користування коштами, а саме 360 доларів США та 20 євро, що і здійснювалося відповідачкою щомісячно до кожного 11 числа. Оскільки вона є особою з інвалідністю 2 групи довічно і не може виходити із квартири для особистої зустрічі з відповідачкою, тому основне спілкування між ними протягом 2021 - 2022 років відбувалось засобами телефонного зв`язку, через месенджер Вайбер та через уповноважену особу [PERSON] , яка була свідком передачі коштів за договором позики. 25 січня 2022 року вона звернулась до [PERSON] та просила повернути 5 000,00 основної суми боргу з 24 000,00 доларів США з відповідним перерахуванням (зменшенням) відсотків за користування позикою та відповідної зміни розписки від 03 липня 2020 року. Починаючи з лютого 2022 року відповідачка припинила виплату відсотків за боргом у євро, а з квітня 2022 року - за позикою в доларах США. 19 травня 2022 року вона через месенджер Вайбер за телефоном [NUMBER] звернулась письмово до відповідачки з вимогою повернути всю суму боргу за розпискою від 03 липня 2020 року. Починаючи з травня 2022 року, у щоденних телефонних розмовах і на месенджер Вайбер на неодноразові звернення із вимогою повернути грошові кошти відповідачка постійно запевняла, що їх поверне в найкоротший термін, проте до теперішнього часу борг не повернула. З середини червня 2022 року [PERSON] не відповідає на телефонні дзвінки та на листування у мережі Вайбер. Тому 28 липня 2022 року вона рекомендованим листами з повідомленням за всіма їй відомими адресам місцезнаходження відповідачки направила вимогу про повернення коштів у термін до 30 серпня 2022 року. Листи, згідно з повідомленнями АТ «Укрпошта» відповідачка отримала, строк щодо повернення коштів уже минув, однак, станом на дату подачі заяви до суду, борг не повернуто, а відповідачка і надалі уникає спілкування з позикодавцем. Унаслідок таких дій відповідачки вона зазнала та зазнає моральних страждань, у неї порушився звичайний спосіб життя. Відповідач не вживає заходів щодо повернення коштів та усуненню негативних наслідків свої умисної бездіяльності. З урахуванням стану свого здоров`я моральну шкоду оцінює у 40 000,00 гривень. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2022 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче засідання у справі на 15 березня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року відкладено підготовче засідання до 30 травня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року відкладено підготовче засідання до 16 серпня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2023 року відкладено підготовче засідання до 07 листопада 2023 року. 06 листопада 2023 року від [PERSON] надійшли пояснення, в яких вона просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі через його необґрунтованість. Зазначає, що надана позивачкою розписка не свідчить про укладення між сторонами саме договору позики. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року відкладено підготовче засідання до 13 лютого 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року відкладено підготовче засідання до 12 квітня 2024 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному підготовче засідання, призначене на 12 квітня 2024 року, знято з розгляду та призначено на 01 травня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року відкладено підготовче засідання до 30 липня 2024 року. У зв`язку з зайнятістю головуючого судді в іншому судовому засіданні підготовче засідання, призначене на 30 липня 2024 року, знято з розгляду та призначено на 17 вересня 2024 року. 12 вересня 2024 року від представника [PERSON] - адвоката Боднара Б.Є. надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він підтримав доводи, викладені у позові, та наполягає на задоволенні позовних вимог. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року відкладено підготовче засідання до 10 грудня 2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 27 березня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2025 року розгляд справи відкладено до 04 червня 2025 року. Позивачка в судове засідання на з`явились, її представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання на з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки не повідомила. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Суд установив, що згідно письмової розписки від 03 липня 2020 року відповідачка [PERSON] отримала кошти у сумі 24 000,00 дол. США та 1 225,00 євро від позивачки [PERSON] . На підтвердження укладення договору позики з [PERSON] позивачка надала оригінал розписки від 03 липня 2020 року. Зі змісту вказаної встановлено, що [PERSON] взяла у [PERSON] гроші в загальній сумі 24 000,00 дол. США та 1 225,00 євро. 28 липня 2022 року [PERSON] надіслала на адресу [PERSON] вимогу про повернення боргу за позикою, в якій вимагала від останньої протягом не менше 30 календарних днів, але пізніше 31 серпня 2022 року, повернути їй грошові кошти у сумі 24 000,00 доларів США та 1 335,00 євро, які були отримані [PERSON] від неї в борг за позичкою згідно з розпискою, виданою 03 липня 2020 року, а також відповідно до статті 625 ЦК України сплатити кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 18 процентів річних від простроченої суми (з 11 квітня до 11 липня 2022 року), а саме 1 160,00 доларів США та 120,00 євро, всього 25 160,00 доларів США та 1 455,00 євро. Вказану вимогу відповідачка отримала 01 серпня 2022 року, проте жодним чином на неї не відреагувала. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 367/7135/16-ц, від 10 грудня 2018 року в справі № 319/1669/16, від 31 січня 2019 року в справі № 295/11438/16-ц, від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16, від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 604/1038/16, від 25 лютого 2020 року в справі № 756/12238/16-ц, від 04 березня 2020 року в справі № 632/2209/16, від 29 квітня 2020 року в справі № 759/5787/18, від 08 жовтня 2020 року в справі № 194/1126/18, від 11 червня 2021 року в справі № 753/11670/17, від 14 липня 2021 року в справі № 750/2316/19, від 26 квітня 2022 року в справі № 753/1349/20, від 16 листопада 2022 року в справі № 301/2052/18. Суд установив, що згідно письмової розписки від 03 липня 2020 року відповідачка [PERSON] отримала кошти у сумі 24 000,00 дол. США та 1 225,00 євро від позивачки [PERSON] . На підтвердження укладення договору позики з [PERSON] позивачка надала оригінал розписки від 03 липня 2020 року. Зі змісту вказаної встановлено, що [PERSON] взяла у [PERSON] гроші в загальній сумі 24 000,00 дол. США та 1 225,00 євро. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22) та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц (провадження № 61-4579св24). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що документ від 03 липня 2020 року є борговою розпискою, а її перебування в кредитора ( [PERSON] ) підтверджує існування правовідносин за договором позики між [PERSON] та [PERSON] . Грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. 28 липня 2022 року [PERSON] надіслала на адресу [PERSON] вимогу про повернення боргу за позикою, в якій вимагала від останньої протягом не менше 30 календарних днів, але пізніше 31 серпня 2022 року, повернути їй грошові кошти у сумі 24 000,00 доларів США та 1 335,00 євро, які були отримані [PERSON] від неї в борг за позичкою згідно з розпискою, виданою 03 липня 2020 року, а також відповідно до статті 625 ЦК України сплатити кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 18 процентів річних від простроченої суми (з 11 квітня до 11 липня 2022 року), а саме 1 160,00 доларів США та 120,00 євро, всього 25 160,00 доларів США та 1 455,00 євро. Вказану вимогу відповідачка отримала 01 серпня 2022 року. Наявність у [PERSON] боргової розписки є підтвердженням існування правовідносин за договором позики між сторонами та свідчить про невиконане позичальником зобов`язання. Заперечуючи проти позову, [PERSON] посилалась на відсутність між сторонами правовідносин, які виникли з договору позики. Між тим, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 03 липня 2020 року. [PERSON] не довела наявність інших, аніж позикових правовідносин за договором позики. Тому відповідні її доводи є безпідставними. Також, під час розгляду справи встановлено, що відповідачка свої зобов`язання за договором позики перед позивачкою не виконала і суму боргу у передбачений вимогою від 28 липня 2022 року строк не повернула. У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Матеріали справи не містять доказів виконання зобов`язань [PERSON] , а саме повернення отриманих у борг коштів. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19). У розглядуваній справі договір позики укладений у письмовій формі (боргова розписка) та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів. [PERSON] під час розгляду справи таку презумпцію не спростувала, безгрошовість договору позики також не довела (стаття 1051 ЦК України). Таким чином право вимоги [PERSON] до [PERSON] за договором позики, яке виникло у неї на підставі чинного правочину, презюмується. Оскільки, матеріали справи не містять відомостей про виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 24 000,00 дол. США та 1 335,00 євро. Посилання відповідачки на те, що між сторонами не було укладено договору позики, а наявна у матеріалах справи розписка не може замінювати його, суд не приймає, оскільки за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (положення частини другої статті 1047 ЦК України). Окрім того, [PERSON] просила про стягнення з відповідачки 18 % річних за користування коштами, посилаючись на те, що при укладенні договору позики між сторонами було досягнуто домовленість щодо виплати 18 % у твердій сумі щомісячно за користування коштами, а саме 360 доларів США та 20 євро. Водночас, розпискою не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу зі сплатою 18 % річних від простроченої суми, такі умови сторонами не погоджувалися. Тому відсутні підстави для стягнення цих коштів з відповідачки на користь позивачки. Також позивачка просила про стягнення з відповідачки 3 % річних від простроченої суми заборгованості. Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушення зобов`язання, його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( ч.1 ст.612 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2022 року [PERSON] надіслала на адресу [PERSON] вимогу про повернення боргу за позикою, в якій вимагала від останньої протягом не менше 30 календарних днів, але пізніше 31 серпня 2022 року, повернути їй грошові кошти. Отже з 01 вересня 2022 року настав обов`язок у позичальника погасити заборгованість за договором від 03 липня 2020 року у повному обсязі. Разом із тим, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15 березня 2022 року N 2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, пунктом 2 частини 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. З огляду на вказані положення, нарахування 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не підлягають стягненню з відповідачки. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить із такого. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц дійшла висновку, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: 1) за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; 2) зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; 3) у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; 4) завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; 5) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; 6) по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками». Вказані висновки узгоджуються з позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи відсутні докази того, що внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язань за договором позики погіршився стан здоров`я позивачки, а також відсутні докази самого факту погіршення стану здоров`я позивачки. За викладених позивачем обставин на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що з урахуванням обставин справи, відсутності будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження душевних та моральних страждань, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Судові витрати, які складаються із сплати судового збору в сумі 10 522,79 грн. відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають відшкодуванню відповідачкою у рахунок держави, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial