Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на те, що його батько [PERSON] під час оформлення приватизаційних документів на квартиру [ADDRESS] , зареєстрував за ним право спільної сумісної власності на вказане житло. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 серпня 1993 року вказане житлове приміщення належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На момент здійснення приватизації вказаної квартири позивач був малолітньою особою. Приватизація частини вказаної квартири на його ім`я порушує права [PERSON] , оскільки позбавляє можливості реалізувати своє право на приватизацію та отримати житло в інтересах власної сім`ї. Тому [PERSON] просить суд скасувати розпорядження органу приватизації Ізяславської міської ради Хмельницької області від 16 серпня 1993 року № 125 про приватизацію квартири [ADDRESS] , а також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане 18 серпня 1993 року Ізяславською міською радою Хмельницької області на підставі розпорядження органу приватизації Ізяславської міської ради Хмельницької області від 16 серпня 1993 року № 125. Ухвалою судді від 07 квітня 2025 року зазначену цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Карун В. П. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов визнала. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] надіслав до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, в якій також повідомив про повне визнання позову. Представник відповідача Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області Ковальська Ю. О. надіслала до суду письмову заяву про слухання справи за її відсутності, в якій вказала, що при вирішенні справи покладається на думку суду. Відповідач [PERSON] про причини свого неприбуття суд не повідомив. Відтак суд вважав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи та їх представників, які не прибули до суду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81\~ЦПК\~України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 3, ч. 5 ст. 5, ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача займаних квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Як встановлено з матеріалів справи, на підставі розпорядження керівника органу приватизації від 16 серпня 1993 року № 125 відділом приватизації Ізяславської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло, у відповідності до якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тобто у 1993 році, будучи малолітньою особою, позивач [PERSON] увійшов у приватизацію вказаної квартири з державного житлового фонду разом з членами його сім`ї - батьком, матір`ю та братом, які проживали та були зареєстровані у даній квартирі на час здійснення приватизації. Однак приватизація частини вказаної квартири батьками на ім`я позивача, коли [PERSON] був малолітньою особою, наразі порушує його права та майнові інтереси, оскільки позбавляє можливості самостійно, відповідно до власної волі та інтересу, реалізувати своє право на приватизацію та отримати житло у порядку, передбаченому Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно з п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Отже, виходячи з норм законодавства, яке регламентувало спірні правовідносини щодо приватизації державного житлового фонду, участь у приватизації займаного державного (комунального) житла приймали наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані у цьому житловому приміщенні особи, що проживали у ньому. Відмова від участі у приватизації житла осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, не передбачалась, крім виключних випадків. Відповідно згоду на участь у приватизації надавали всі повнолітні члени сім`ї. Батьки позивача [PERSON] та [PERSON] діяли у процесі приватизації квартири у 1993 році як у власних інтересах, так і в інтересах своїх малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] , як законні представники. Чинне на той час законодавство не передбачало обов`язкового отримання згоди органу опіки та піклування. Згідно з витягом з розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 14 вересня 2018 року № 632 задоволено прохання Управління державної охорони України (лист від 23 серпня 2018 року № 2/9/2-1188) у виключенні з числа службових жилих приміщень 3-кіснатної квартири [ADDRESS] , у якій проживає [PERSON] (позивач по справі) родиною з 5 осіб. [PERSON] перебуває на військовій службі з 2001 року. Відповідно до ордера № 75 на право зайняття службового жилого приміщення, виданого Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією 16 січня 2017 року, для сім`ї [PERSON] , який працює військовослужбовцем Управління державної охорони України, яка складається із 5 осіб, на час роботи на вказаній посаді надано службове приміщення квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що дії його батьків під час приватизації зазначеної квартири призвели до порушення його права самостійно реалізувати своє право на отримання повноцінного житла, а тому просить скасувати відповідне розпорядження органу приватизації, а також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане 18 серпня 1993 року Ізяславською міською радою Хмельницької області на підставі розпорядження органу приватизації Ізяславської міської ради Хмельницької області від 16 серпня 1993 року № 125. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч. 3 ст.\~203\~ЦК\~України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Стаття 229\~ЦК\~України встановлює, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст.\~229\~ЦК\~України істотне значення має помилка, у тому числі, щодо прав сторін. Згідно зі ст.\~216\~ЦК\~України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Статтею 41 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року (який діяв на момент укладення правочину) передбачено, що для вчинення правочину обов`язковою ознакою є волевиявлення особи, яке направлене на досягнення бажаних для учасників правочину юридичних наслідків встановлення, зміну або припинення відповідних правовідносин. Судом встановлено з пояснень відповідачки [PERSON] , що вона та її чоловік [PERSON] , діючи в інтересах малолітнього сина [PERSON] , на момент вчинення правочину не могли передбачити наслідки даної приватизації, які суттєво впливають на права та обов`язки її сина. З огляду на вищезазначене, враховуючи, що використання [PERSON] та [PERSON] належного синові права на приватизацію житлового приміщення обмежує можливості реалізації останнім своїх житлових прав, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved