Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Державного геофізичного підприємства «Украгеофізика», в якому просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати заборгованості по заробітній платі при звільненні по день фактичного розрахунку(за період з 09 липня 2024 року по 27 січня 2025 року) у розмірі 100\~640,52 гривень. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 01 серпня 2002 року, [PERSON] був прийнятий на роботу до Придніпровської геофізичної розвідувальної експедиції об`єднання «Укргеофізрозвідка» МГ України, правонаступником якої є Придніпровська геофізична розвідувальна експедиція Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика». Наказом № 32 від 08.07.2024 року позивача звільнено з роботи 09.07.2024 року в Придніпровській геофізичній розвідувальний експедиції Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», на підставі ст.38 КЗпПУ за власним бажанням. 07.08.2024 року Придніпровська геофізична розвідувальна експедиція державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» частково сплатила заборгованість по заробітній платні в сумі 4\~980,65 грн. На чисельні звернення позивача з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, Придніпровська геофізична розвідувальна експедиція державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» посилається на відсутність належного фінансування з боку Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», оскільки є його структурним підрозділом . У зв`язку із наявністю заборгованості по заробітній платі, яка утворилася при звільненні, позивач звернувся до суду із позовом про її стягнення у примусовому порядку у розмірі 164\~520, 71 - 4\~980, 65 = 159\~540,06 грн. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.09.2024 року по справі № 183/8494/24 стягнуто з Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмірі 159\~540, 06 гривень. У період судового розгляду частина невиплаченої заробітної плати була виплачена позивачу: згідно відомості нарахування коштів № 74 від 09.10.2024 року в сумі 5\~250,57 грн.; згідно відомості нарахування коштів № 81 від 18.10.2024 року в сумі 795,00 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.01.3035 року по справі № 183/8494/24 рішення Новомосковького міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.09.2024 року змінено в частині розміру суми стягнення з Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» на користь [PERSON] заборгованості із заробітної плати, зменшивши її з 159\~540,06 грн. до 153\~494,49 гривень. Остаточний розрахунок із позивачем по виплаті заборгованості по заробітній платі при звільненні в сумі 153\~494, 49 гривень був здійснений Державним геофізичним підприємством «Укргеофізика» 27 січня 2025 року. Отже затримка виплати позивачу заробітної плати при звільненні тривала 6 місяців 18 днів. Згідно довідки про доходи № 25 від 28.01.2025 року видане Придніпровською геофізичною розвідувальною експедицією Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», середня заробітна плата позивача становить 16\~773, 42 гривень. Отже у зв`язку із затримкою виплати позивачу заробітної плати при звільненні у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпПУ, на користь позивача належить стягнути суму середнього заробітку за шість місяців у розмірі: 16\~773, 42 грн. х 6 місяців = 100\~640,52 грн. Державне геофізичне підприємство «Укргеофізика» у відзиві заперечує проти задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідач вважає періодом,за який підлягав би нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку є 10.07.2024 09.01.2025 (по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців). Кількість робочих днів за вказаний період становить 123 робочих дні (7 у липні 2024 року, 22 у серпні 2024 року, 21 у вересні 2024 року, 23 у жовтні 2024 року, 21 у листопаді 2024 року, 22 у грудні 2024 року, 7 у січні 2025 року). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 45\~732,63 грн. (371,81 грн.х123 робочих дні). Вважають, що заборгованість зі сплати заробітної плати позивачу виникла не з вини роботодавця, а зв`язку із виникненням форс-мажорних обставин, засвідчених листом ТПП від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1, а також припиненням функціонування виробничих баз роботодавця, які знаходяться в зоні бойових дій, а тому роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 37). Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Статтею 43 Конституції України закріплено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що 01 серпня 2002 року, [PERSON] був прийнятий на роботу до Придніпровської геофізичної розвідувальної експедиції об`єднання «Укргеофізрозвідка» МГ України, правонаступником якої є Придніпровська геофізична розвідувальна експедиція Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» (а.с.11). Наказом № 32 від 08.07.2024 року позивача звільнено з роботи 09.07.2024 року в Придніпровській геофізичній розвідувальний експедиції державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», на підставі ст.38 КЗпПУ за власним бажанням (а.с.12). 07.08.2024 року Придніпровська геофізична розвідувальна експедиція державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» частково сплатила заборгованість по заробітній платні в сумі 4\~980,65 грн. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.09.2024 року по справі № 183/8494/24 стягнуто з Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмірі 159\~540, 06 гривень (а.с.18-20). У період судового розгляду частина невиплаченої заробітної плати була виплачена позивачу: згідно відомості нарахування коштів № 74 від 09.10.2024 року в сумі 5\~250,57 грн.; згідно відомості нарахування коштів № 81 від 18.10.2024 року в сумі 795,00 грн. (а.с.21-22). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.01.2025 року по справі № 183/8494/24 рішення Новомосковького міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.09.2024 року змінено в частині розміру суми стягнення з Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» на користь [PERSON] заборгованості із заробітної плати, зменшивши її з 159\~540,06 грн. до 153\~494,49 гривень (а.с.23-24). Остаточний розрахунок із позивачем по виплаті заборгованості по заробітній платі при звільненні в сумі 153\~494, 49 гривень був здійснений Державним геофізичним підприємством «Укргеофізика» 27 січня 2025 року (а.с.25). Отже, позивач наполяже на тому, що затримка виплати позивачу заробітної плати при звільненні тривала 6 місяців 18 днів. Згідно довідки про доходи № 25 від 28.01.2025 року видане Придніпровською геофізичною розвідувальною експедицією Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», тобто відповідачем по справі, середня заробітна плата позивача становить 16\~773, 42 гривень (а.с.26). У зв`язку із затримкою виплати позивачу заробітної плати при звільненні у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпПУ, на користь позивача належить стягнути суму середнього заробітку за шість місяців у розмірі: 16\~773, 42 грн. х 6 місяців = 100\~640,52 грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов`язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100. Абзацом третім пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 гнити 2018 року у справі №365/470/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У правовій позиції Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року за № 359/10023/16-ц дійшов наступного висновку: крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що суму, яку суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Суд не погоджується з розрахунком, наведеним позивачем, оскільки він містить суттєві помилки та не враховує ключові обставини справи. Зважаючи на це, суд здійснює власний розрахунок, ґрунтуючись на наданих доказах та враховуючи всі релевантні аспекти. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з такого, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. З урахуванням положень п. 2 та 8 Порядку № 100 середня заробітна плата [PERSON] , яка використовується при обрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільнені повинна бути обрахована від виплат за останні два календарні місяці роботи, що передуються місяцю, в якому позивача було звільнено, та які є двома останніми відпрацьованими місяцями роботи позивача, тобто за липень та червень 2024 року. Суд вважає періодом, за який підлягав би нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку є 10.07.2024 09.01.2025 (по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців). Згідно довідки про доходи № 25 від 28.01.2025 року видане Придніпровською геофізичною розвідувальною експедицією Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», середня заробітна плата позивача становить 16\~773, 42 гривень Кількість робочих днів за вказаний період становить 123 робочих дні (7 у липні 2024 року, 22 у серпні 2024 року, 21 у вересні 2024 року, 23 у жовтні 2024 року, 21 у листопаді 2024 року, 22 у грудні 2024 року, 7 у січні 2025 року). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 45\~732,63 грн. (371,81 грн.х123 робочих дні), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, періодом за який підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є з 10.07.2024 по 09.01.2025. Кількість робочих днів за вказаний період становить 123. Як зазначалося вище, відповідно до вимог ст. 13 ч.ч. 1 та 2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Враховуючи все вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що з Державної геофізичного підприємства «Укргеофізика» належить стягнути на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати заборгованості по заробітній платі при звільненні по день фактичного розрахунку (за період з 09 липня 2024 року по 27 січня 2025 року) у розмірі 45\~732,63 гривень. В іній частині позовних вимог відмовити. Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 4573,265 грн., що становить 1% від суми, визначеної судом до стягнення. На підставі викладеного,

Outcome: partial