Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , від 28 вересня 2021 року № 4779, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В.; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 вересня 2021 року № 60628357, прийняте приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В.; витребувати на користь [PERSON] із незаконного володіння [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2462008880000); стягнути з відповідачів солідарно судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкодавець [PERSON] була власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У вересні 2022 року спадкодавцю [PERSON] стало відомо, що право власності на зазначену квартиру перейшло до [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2021 року № 4779, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В. Указаний договір укладено від імені спадкодавця, [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 29 січня 2021 року № 82, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Рудюком М. В. 21 вересня 2022 року спадкодавець [PERSON] звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Досудовим розслідуванням встановлено, що підпис на довіреності від 29 січня 2021 року № 82 виконано не [PERSON] , а іншою особою (висновок Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 02 грудня 2022 року № СЕ 19/111-22/48022-ПЧ). Зазначена довіреність є підробленою, і [PERSON] не мала повноважень укладати договір купівлі-продажу від імені спадкодавця. 23 січня 2023 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою про витребування нерухомого майна з незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна. Провадження у цій справі так і не було відкрито у зв`язку зі смертю позивачки, яка настала [INFO] . Позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Коваленко І. Є. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що підтверджується довідкою від 05 травня 2023 року № 14/01-16, виданою приватним нотаріусом КМНО Коваленко І. Є. Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28 вересня 2021 року № 4779, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В., представник продавця, [PERSON] , діяла на підставі підробленої довіреності, не маючи жодних повноважень. Уклавши даний договір, представник продавця незаконно розпорядилася чужим майном шляхом передачі його у власність [PERSON] . Позивач, як спадкоємець [PERSON] , на підставі зазначених вище обставин, просив позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. 14 березня 2024 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що [PERSON] надано суду заповіт від [PERSON] , згідно якого остання заповіла усе своє майно позивачу, однак на думку сторони відповідача, підпис заповідача [PERSON] виконаний не у тому вигляді, який він має бути у заповіті, а саме у формі повністю зазначеного прізвища, ім`я та по батькові заповідача без окремого проставлення графічного позначення у вигляді розчерку, не може вважатися підписом особи згідно із загальними вимогами цивільного законодавства або із традиційним уявленням про форму підпису. 17 червня 2024 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, у якій вказує на те, що заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коваленко І. Є. 06 вересня 2022 року за № 295, він є чинним і відсутні підстави для визнання його нікчемним, як і відсутнє будь-яке рішення суду чи іншого органу, яким би було визнано його недійсним. Таким чином, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним і призначення щодо нього судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року закінчено підготовче провадження в справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що [PERSON] на праві власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на частину зазначеної квартири від 24 лютого 1995 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 вересня 2021 року на частину зазначеної квартири. З матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2021 року від імені [PERSON] (продавець) на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 20 січня 2021 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 1 989 540,00 грн. У цей день приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , номер запису про право власності: 44191708. Згідно висновку Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 02 грудня 2022 року № СЕ-19/111-22/48022-ПЧ, проведеного в рамках кримінального провадження, підпис від імені [PERSON] в графі «підпис» довіреності від 29 січня 2021 року, зареєстровано в реєстрі за № 82, - виконано не [PERSON] , а іншою особою. 23 січня 223 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою про витребування нерухомого майна з незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Ухвалою від 27 січня 2023 року у справі № 757/3130/23-ц суд залишив цей позов без руху для усунення недоліків. У подальшому провадження у цій справі не було відкрито у зв`язку зі смертю позивачки, яка настала [INFO] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12 квітня 2023 року. За життя [PERSON] на підставі заповіту від 06 вересня 2022 року все своє майно заповіла [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса КМНО Коваленко І. Є. від 10 січня 2024 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] у зв`язку із ненаданням правовстановлюючого документа на вказану квартиру та відсутності інформації про право власності [PERSON] на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що спірна квартира неправомірно вибула з власності [PERSON] , а тому оспорюваний договір купівлі-продажу на його думку є недійсним, у зв`язку з чим державна реєстрація права власності, вчинена на підставі цього договору, підлягає скасуванню, квартира підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння на його користь як єдиного спадкоємця за заповітом. Матеріалами справи достеменно встановлено, що вибуття з володіння належної спадкодавцю квартири відбулось на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В. за реєстровим № 4779. Продавцем за цим договором виступала відповідачка [PERSON] , яка діяла від мені [PERSON] , діючи на підставі довіреності, посвідченої 29 січня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Рудюком М. В. за реєстровим №82. При цьому, як встановлено судом, зазначена довіреність [PERSON] не підписувалась, а тому є неукладеною, не вчиненою, тобто, правочином, який не породжує жодних прав та обов`язків, а також жодних правовідносин. У [PERSON] на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири були відсутні повноваження на розпорядження належною [PERSON] квартирою. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається за правилами статей 203, 215 ЦК України. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Разом з тим, відповідно частини першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Враховуючи, що законний власник спірної квартири - [PERSON] за своє життя жодних договорів з відчуження належної їй квартири не укладала, а відповідачка [PERSON] набула у власність цю кватиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного від імені [PERSON] з використанням іншою особою підробленого документу, суд вважає, що цей договір купівлі-продажу порушує публічний порядок, а отже є нікчемним з моменту укладення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON] , який звернувся до приватного нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса КМНО Коваленко І. Є. від 05 березня 2023 року № 14/01-16. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Про прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON] свідчить його заява, подана 13 квітня 2023 року приватному нотаріусу КМНО Коваленко І. Є., на підставі чого було заведено спадкову справу № 1/02-31. Відповідно до статей 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Положеннями статті 1233, 1234 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (стаття 1236 ЦК України). Відповідно до статей 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (стаття 1297 ЦК України). Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся в установленому законом порядку до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] . Разом із тим, постановою приватного нотаріуса КМНО Коваленко І. Є. від 10 січня 2024 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] у зв`язку із ненаданням правовстановлюючого документа на вказану квартиру та відсутності інформації про право власності [PERSON] на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з правовим висновком Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року по справі № 6-164 цс 12, встановлено, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном за власною волею. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи шляхом подання віндикаційного позову. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Згідно зі статтею 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Водночас, Верховним Судом України при розгляді справ за № 6-107цс12 та № 6-136цс12 висловлені наступні правові позиції. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом третім частини першої статті 388 ЦК передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною першою статті 388 ЦК передбачає необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна. Враховуючи обставини та факти наведені вище, вказане майно вибуло із володіння [PERSON] не з її волі, а тому має бути повернуто у її власність. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки спірна частина квартири була відчужена поза спадкодавця, позивач прийнявши в установленому законом порядку спадщину, з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (частина друга статті 1299 ЦК України). Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6 - 164цс12 і відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України. Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відтак є підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому заявлені позивачем вимоги про скасування реєстрації задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункти 63, 74) та інших. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 у справі №488/5027/14-ц (пункт 100), від 30 червня 2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29)). У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку у своїй постанові від 22 серпня 2018 у справі №925/1265/16 (пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу. Як уже зазначалось судом, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований також у багатьох постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 у справі №200/606/18. З огляду на наведене, суд вважає, що скасування державної реєстрації не відповідає належному способу захисту, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні таких вимог із зазначеної підстави. Згідно положень ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 9924 грн.

Outcome: partial