Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ 02.04.2025 [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить винести рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» на її користь 34966,56грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01.11.2024 по 28.12.2024 включно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 37192,59 грн та 15000,00грн на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 04.08.2023 року прийнята на посаду оператора заправних станцій 3 розряду АЗС №47 за строковим трудовим договором. 28.12.2024 позивач звільнилась з посади за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказує, що в день звільнення ТОВ «ВНП» не виплатив їй заборгованість із заробітної плати, а саме за листопад та грудень 2024 року в розмірі 34966,56 грн. Посилаючись на норми ст. 117 КЗпП України та положення п.п.2,3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100, просить стягнути з ТОВ «ВНП» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 29.12.2024 по день фактичного звернення до суду - 02.04.2025 року в розмірі 37192,59 грн. Крім того, позивач вказує, що ТОВ «ВНП» заподіяло їй моральної шкоди, що виразилась в стражданнях, пов`язаних із невиплатою нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, потребі прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, моральних переживаннях з приводу порушення її законного права на заробітну плату. Також, позивач просила врахувати, що являється внутрішньо переміщеною особою, винаймає житло для проживання, має на утриманні троє дітей, двоє з яких є неповнолітніми, постійними є потреба в медичних послугах та препаратах, так як діти часто хворіють. Затримка з виплати заробітної плати відповідачем змусила її докладати додаткових зусиль для знаходження інших джерел доходів для забезпечення своїх дітей належними умовами проживання. ІІ. ПРОЦЕДУРА та КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН 02.04.2025 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Збаражському О.М. для розгляду. 03.04.2025 ухвалою судді позовна заява [PERSON] залишена без руху. Ухвалою судді Черняхівського районного суду Житомирської області від 10.04.2025 позов [PERSON] прийнятий до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 13.05.2025. 13.05.2025 ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання в порядку ч. 5 ст. 259 ЦПК України, суд постановив відкласти судове засідання на 10.06.2025. В судовому засідання 10.06.2025 позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав викладених у позові, просили його задовольнити. Представник ТОВ «ВНП» повторно не прибув в судове засідання, про розгляд справи повідомлявся встановленим порядком. Ухвала суду від 10.04.2025 про відкриття провадження по справі та судова повістка направлялись позивачу на електронну адресу [INFO] , та були доставлені адресату, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (а.с. 38,39,44). Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи чи інших до суду не надходило. Також повідомлення про розгляд справи завчасно розміщено на офіційному сайті судової влади. Інформація про дату, час та місце розгляду справи перебуває у відкритому доступі на офіційному веб порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки суду: https://cr.zt.court.gov.ua, а відтак сторони повинні були цікавитись долею справи, добросовісно користуватись наданими їм процесуальними правами. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Враховуючи норми ст. 128 ЦПК України, суд рахує, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У судовому засіданні 10.06.2025, відповідно до ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд склав вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ, Судом встановлено, що [PERSON] в період з 04.08.2023 по 28.12.2024 працювала на посаді оператора заправних станцій 3 розряду АЗС №47 за строковим трудовим договором, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці (а.с.8). 28.12.2024 позивач звільнена з посади оператора заправних станцій 3 розряду АЗС №47, на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін. Відповідно до довідки ТОВ «ВНП» від 21.01.2025 [PERSON] нарахована заробітна плата в жовтні 2024 в розмірі 12839,94 грн., в листопаді 2024 року - в розмірі 11041,62 грн., грудні 2024року - в розмірі 23924,94 грн. (а.с.10). Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] № [NUMBER] за період з 01.10.2024 по 24.03.2025, через АТ «Ощадбанк» [PERSON] перерахована заробітна плата за серпень, вересень та жовтень 2024 року (а.с.14). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, станом на 25.03.2025, [PERSON] нарахована заробітна плата ТОВ «ВНП» в листопаді 2024 року в розмірі 11041,62 грн., грудні 2024 року - 23924,94 грн. (а.с.17-18). ІV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ, МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ч.1 ст.47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст.24 Закону України « Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, суд констатує наявність вини роботодавця - відповідача ТОВ «ВНП» у невиплаті належних звільненому працівникові - позивачу [PERSON] у день її звільнення нараховану та не виплачену заробітну плату у розмірі 34966,56грн. Згідно наданих позивачем доказів, вбачається, що ТОВ «ВНП» нарахував позивачу, але не виплатив заробітну плату в листопаді 2024 року в розмірі 11041,62 грн., в грудні 2024 року - 23924,94 грн. Враховуючи наведене, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в повному обсязі в розмірі 34966,56 грн. Щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум, суд зазначає наступне. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами. Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України наведених у п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Аналіз зазначених правових норм (ст.ст.116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому, судом відзначається, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні, тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення позивача [PERSON] відповідачем як роботодавцем не проведено із позивачем у день звільнення розрахунок у повному обсязі, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі 37192,59грн. При цьому, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку. Згідно з п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» також роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Окрім зазначеного судом відзначається, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (Постанова Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-60цс133), - відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 29.12.2024 по день звернення з позовом до суду - 02.04.2025, що становить 37192,59 грн. є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до встановлених судом обставин, відповідач не надав позивачу письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, тому строк встановлений ч.2 ст. 233 КЗпПУ позивачкою не порушений. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд установив, що ТОВ «ВНП» протягом тривалого часу допускає порушення трудових прав позивача [PERSON] , зокрема права на своєчасне отримання заробітної плати та права на отримання повного розрахунку при звільненні. Станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена. Триваюче протягом значного часу порушення прав працівника щодо отримання винагороди за виконану роботу безумовно є негативним явищем та може завдати моральної шкоди працівнику. Суд ураховує, що відсутність заробітної плати, на виплату якої позивач мала закономірні очікування, дійсно порушило нормальний уклад її життя, призвело до тривалого емоційного напруження, зумовило душевні переживання та призвело до потреби докладати додаткових зусиль для організації свого життя, призвело до погіршення її життєвих умов, необхідності економити, оскільки позивач була позбавлена свого законного джерела доходу та засобів для існування. Беручи до уваги характер та обсяг страждань, яких позивач зазнала у зв`язку з порушенням її прав відповідачем щодо тривалої невиплати заробітної плати та розрахунку при звільненні, відсутність засобів до існування, беручи до уваги, що протиправними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, та з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ТОВ «ВНП» на користь позивача [PERSON] компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 3000,00 гривень. Підсумовуючи наведене, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ТОВ «ВНП» на користь [PERSON] 34966,56грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 37192,59 грн., а також 3000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць з присудженої заборгованості по заробітній платі. V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Документально підтвердженими судовими витратами позивача у цій справі є витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. З урахування висновку суду про часткове задоволення вимог позову про відшкодування моральної шкоди, беручи до уваги принцип пропорційності розподілу судових витрат, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2088,88грн. судового збору із розрахунку (2422,40 х 75159,15): 87159,15. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд дійшов висновку про стягнення з ТОВ «ВНП» в дохід держави 1211,20 грн. судового збору.

Outcome: partial