Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на: - частку квартири за [ADDRESS] ; - частку гаража « [INFO] », який розташований по [ADDRESS] ; - частку квартири за [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що з 28 квітня 1991 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не має. За час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру за [ADDRESS] , гараж « [INFO] » по [ADDRESS] та квартиру за [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, однак є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на наведене та те, що вказане нерухоме майно придбане за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, відтак є спільною сумісною власністю подружжя, просив задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2025 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя роз`єднано, виділивши їх в самостійні провадження. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу залишено у провадженні у справі №607/23977/24 (провадження №2/607/4592/2024) та закрито підготовче судове засідання. Призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя виділено у самостійне провадження та передано в канцелярію суду для присвоєння реєстраційного номеру та розподілу згідно вимог ЦПК. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 січня 2025 року цивільну справу про поділ майна подружжя прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 27 лютого 2025 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена у встановленому законом порядку, зокрема шляхом направлення судової повістки за місцем її реєстрації та розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади. Попередньо не повідомила суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавала. На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено,\~що 28 квітня 1991 року сторони зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30 серпня 2024 року, виданим Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено актовий запис за №7. Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2025 року шлюб між сторонам спору розірвано. Під час спільного подружнього життя [PERSON] придбала квартиру за [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу від 13 вересня 2002 року, зареєстрованим в реєстрі за № 4748. Право власності на квартиру за [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2002 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим 18 вересня 2002 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації і записаним в реєстрову книгу за № 20184. Згідно відповіді ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 17 грудня 2024 року за №564/07-2, квартира за [ADDRESS] належить [PERSON] на підстав договору купівлі-продажу , посвідченого приватним нотаріусом Жовнір І.Т. 13.09.2002 року, за реєстровим № 4748. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24012531 від 01 жовтня 2009 року, виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», оригінал якого оглянуто судом у судовому засіданні, встановлено, що [PERSON] є власником квартири за [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВМК 777367 від 26.09.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., за реєстровим № 3743. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24012422 від 01 жовтня 2009 року, виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», оригінал якого оглянуто судом у судовому засіданні, встановлено, що [PERSON] є власником гаража XLV по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу ВМК 777368 від 26.09.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., за реєстровим № 3750. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №427695091 від 20 травня 2025 року, квартира за [ADDRESS] та гараж XLV по [ADDRESS] зареєстровані на праві власності за [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу ВМК 777367 та ВМК 777368 від 26 вересня 2009 року, посвідчених приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., за реєстровим № 3743,3750 відповідно. Встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані у квартирі за [ADDRESS] з 11 грудня 2010 року, що стверджується витягом з реєстру територіальної громади від 29 серпня 2024 року та відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру. Встановлено, що спірне майно придбане в період перебування сторін спору у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів протилежного судом не встановлено. Відповідач у судове засідання не з`явилась та будь-яких доказів на спростування доводів позову суду не надала. Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно з\~вимогами ст.\~57\~СК України\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. За змістом\~ст.\~60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України\~передбачено, що майно, яке є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).\~\~\~\~\~\~\~\~ Отже,\~стаття 60 СК України,\~стаття 368 ЦК України\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч. 1 статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12\~та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що спірне нерухоме майно придбано під час перебування сторін спору у шлюбі та за спільні кошти. Доказів протилежного судом не встановлено, а відповідачем не надано. Належність вказаного майна до особистої приватної власності\~\~\~відповідача не доведена, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована.\~ Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за ним права власності на ідеальну частку квартири за [ADDRESS] , ідеальну частку гаража « [INFO] », який розташований по [ADDRESS] , ідеальну частку квартири за [ADDRESS] , як на частку майна нажитого подружжям за час шлюбу. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] в користь [PERSON] , внаслідок задоволення позову, слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 9084 грн, виходячи із ставки 3 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленої п. 3 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: approved