Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

03 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якій позивачка просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; здійснити розподіл судових витрат.. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, вона передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 09 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви. 16 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача адвоката Свідрака Василя Васильовича надійшла про усунення недоліків позовної заяви. Також, 16 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача адвоката Свідрака Василя Васильовича надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій заявник просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 18\~168,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5\~000,00 гривень. Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року позовну заяву (уточнену) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачеві 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 14 травня 2025 року. 14 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якій відповідач просив відмовити у задоволенні позову. 14 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, а також здійснити розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. У підготовче засідання, призначене на 14 травня 2025 року з`явився представник позивача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 11 червня 2025 року. 20 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якому позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 11 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява від представника позивача адвоката Свідрака Василя Васильовича про розгляд справи без участі. 11 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява від представника відповідача адвоката Новосьолової Ольги Валеріївни про розгляд справи без участі. Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання та надходженням від представників заяв про розгляд справи без участі, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення здійснити розгляд справи на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. 04 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7). В період шлюб, на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2012 року №828 [PERSON] набув право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137500:50:004:0225, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 440495951101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.04.2024 року №376509564 (а.с.13). Також,\~в період\~шлюбі на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~від 10.08.2012\~року №825 [PERSON] набув право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 89,3 кв.м., реєстраційний номер майна 24394597, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.04.2024 року №376509564 (а.с.13). Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 18.12.2023 у справі № 361/5135/19, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу, що зазначено у Постанові КЦС ВС від 17.01.2024 № 522/17831/20. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те що спірна земельна ділянка та будинок були придбані за особисті кошти відповідача. Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. З матеріалів справи вбачається, що зазначені об`єкти нерухомого майна були набуті відповідачеві під час шлюбу. Підставою для набуття права власності були договори купівлі продажу, а не договори дарування чи свідоцтво про право на спадщину. Позивачем не надано жодного доказу, на підтвердження того, що зазначені об`єкти нерухомого майна були набуті ним в період перебування у шлюбі за особисті кошти (наприклад, договір дарування коштів, розписки/договори позики/кредитні договори, укладені до моменту реєстрації шлюбу). Доказів на підтвердження того, що будинок було набуто в порядку його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" надано не було. Відповідачем не доведено, що земельна ділянка була набута ним в порядку приватизації земельних ділянок. Будь-яких інших доказів, які б спростовували презумпцію спільної приватної власності надано не було. Тому, враховуючи те, що спірні об`єкти нерухомого майна набуті в період перебування позивача та відповідача у шлюбі, беручи до уваги той факт, що відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував презумпцію спільності майна подружжя, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та в порядку поділу майна подружжя визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частку кожного спірного об`єкта нерухомого майна. Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві (уточнені) позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 18\~168,00 гривень. Відповідно до платіжної інструкції від 02.06.2025 року №9368-9386-0050-8268, позивачем сплачено в якості судового збору грошову суму у розмірі 4\~146,03 гривень (а.с.6). Також, позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 4\~938,00 гривень (платіжна інструкція від 15.04.2025 року №9375-7423-6218-5607 (а.с.21) та у розмірі 9\~084,00 гривень (платіжна інструкція від 14.05.2025 року №9375-7418-7322-6331 (а.с.22). Загальна сума сплаченого судового збору становить 18\~168,03 гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зі змісту ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що за подання до суду позовної заяви про поділ майна подружжя при розірванні шлюбу, \~ \~ \~ \~розмір судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3 028,00 гривень. Тому, максимальний розмір суми судового збору, що підлягає сплаті за подання позову про поділ майна подружжя становить 9\~084,00 гривень. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з відповідача в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню суми сплаченого судового збору за позовні вимогу про поділ майна подружжя у граничному розмірі, встановленому законом України «Про судовий збір» у розмірі 9\~084,00 гривень. Щодо надміру сплаченої суми судового збору у розмірі 9\~084,03 гривень, то відповідно до п.1 ч.1 ст.7 закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Тому, суд роз`яснює, що позивач має право у порядку, визначеному Законом України «Про судовий збір» звернутися до суду із заявою про повернення надміру сплаченого судового збору. На підставі зазначеного,

Outcome: approved