Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника адвоката Павленко А.Л. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що відповідачем в період шлюбу з нею за спільні кошти подружжя придбано автомобіль KIA SPORTAGE 2013 рік випуску, колір чорний, номер шасі [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за відповідачем. Позивач зазначає, що випадково дізналась про те, що за час шлюбу відповідач здійснив продаж спірного авто третій особі, проте продовжував користуватись ним. На думку позивача, такий продаж було здійснено формально, з метою уникнути подальшого поділу спільного майна подружжя. Оскільки згоди щодо поділу набутого подружжям за час шлюбу майна не досягнуто, позивач вимушена звернутись до суду. Позивач просить суд визнати транспортний засіб KIA SPORTAGE, 2013 р.в., VIN: [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частину автомобіля KIA SPORTAGE, 2013 р.в., VIN: [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля KIA SPORTAGE, 2013 р.в., VIN: [NUMBER] розмірі 291143,30 гривень, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати та витрати на правову допомогу. 18.04.2025 року позивачем надано до суду заяву про зменшення позовних вимог. Позивач посилалась на проведену незалежну оцінку ринкової вартості спірного майна та з врахуванням оцінки остаточно просила суд окрім інших вимог стягнути з відповідача частки спірного авто, а саме: 269135,34 грн. Позивач в судове засідання не з`явилася, в судове засідання з`явилась представник позивача Павленко Альона Леонідівна , позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання з`явився разом з представником [PERSON] , позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.01.2008 року (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). 06.03.2025 року Малиновським районним судом міста Одеси у справі №521/20260/24 винесено рішення, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 07.04.2025 року. Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС України, 05.06.2019 року автомобіль KIA SPORTAGE, 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] був зареєстрований на відповідача [PERSON] . 29.11.2022 року [PERSON] здійснено відчуження вказаного авто на користь [PERSON] , який є актуальним власником. Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] підтверджено, що власником автомобіля марки KIA SPORTAGE, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , чорного кольору, номер шасі [NUMBER] є [PERSON] , який зареєстрований у [ADDRESS] . Позивач зазначає, а відповідач не спростовує в судовому процесі, що спірне авто продовжує використовуватись саме відповідачем, а тому позивач розцінює дії відповідача як такі, які націлені на уникнення необхідності компенсації половини вартості спільного майна. Відповідно до звіту про оцінку майна №18-250415-001, висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки, виконаного ТОВ «РЕГІОНЗЕМ» 15 квітня 2025 року, ринкова вартість автомобіля марки KIA SPORTAGE 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] складає 538270 (п`ятсот тридцять вісім тисяч двісті сімдесят) гривень 68 копійок. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя ,хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Як передбачено ч.1, 3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу),співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно і з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно положень п. 25 постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що спірний автомобіль марки KIA SPORTAGE 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , є неподільною річчю. У відзиві на позов відповідач зазначає, що в сімейних відносинах з позивачкою не перебував вже з 2015 року, вказує, що вони не вели спільного господарства, авто було куплене лише на його грошові кошти в 2019 році після припинення проживання однією сім`єю, посилався на недоведеність позивачкою факту придбання майна за спільні кошти. Однак, судом встановлено, що право власності на спірний автомобіль зареєстровано за відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, адже шлюб тривав з 2008 року по 2025 рік. Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що він здійснив відчуження автомобіля за згоди дружини [PERSON] . Суд критично оцінює доводи відповідача про факт не проживання зі своєю дружиною [PERSON] в період відчуження авто на користь [PERSON] . Таке твердження спростовується матеріалами адміністративного провадження в справі №521/701/23, зокрема самими пояснення [PERSON] , постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 10.03.2023 року, яка набула законної сили 21.03.2023 року. Відповідно до ч.4-5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. Щодо стягнення з відповідача судових витрат судом зазначається наступне: Статтею 133 ЦПК встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2911 (дві тисячі дев`ятсот одинадцять) гривень 43 копійки, що підтверджується платіжною інструкцією від 24 лютого 2025 року. Позивач в клопотанні від 07.05.2025 року зазначає, що в зв`язку із зменшенням позовних вимог не бажає повернення надмірно сплаченого судового збору. При цьому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму судового збору з врахуванням зменшених позовних вимоги, а саме в розмірі 2691,35 грн, що становить 1 % від суми задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 07 січня 2025 року між адвокатом Павленко Альоною Леонідівною та [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги №01/01. На підтвердження понесених витрат представником позивача до суду надано платіжну інструкцію №@2PL673192 від 07.01.2025 року на суму 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, Акт наданого обсягу правової допомоги, складеного 07.05.2025 року [PERSON] та адвокатом Павленко А.Л.. Отже, стороною позивача дійсно надано суду докази на підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень. Оскільки позовні вимоги про поділ майна подружжя задоволено, то вказана сума витрат на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved