Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до\~ [PERSON] \~ про стягнення коштів за договором про надання послуг. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 27 березня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] \~ було укладено договір про надання послуг. За цим договором, [PERSON] \~, який назвався громадянином Чеської Республіки , зобов`язався надати послугу у виготовленні закордонного документа для [PERSON] , яка є її знайомою, за суму 3000 євро, а позивач в свою чергу зобов`язалася заплатити йому дану суму грошей. Вказує, що на підтвердження укладення цього договору відповідач надав розписку, у якій зазначив, що отримав від [PERSON] гроші в сумі 3\~000 євро на виготовлення закордонного документа. Також [PERSON] \~ вказав, що у разі невиконання домовленостей зобов`язується повернути всю суму. Однак, відповідач умови договору не виконав та кошти не повернув, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов`язання. З огляду на викладене, оскільки відповідач умови договору не виконав та кошти отримані на виконання умов договору не повернув позивач просить суд стягнути з [PERSON] \~на користь [PERSON] суму коштів в розмірі 3\~000 євро, що еквівалентно згідно курсу НБ України станом на 03 вересня 2015 року 74\~244 грн. Виклад позицій сторін по справі: В судове засідання позивач не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. В матеріалах справи наявна заява позивача про неможливість приїхати на судове засідання, позовні вимоги підттриимує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] \~ у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений у встановленому законом порядку, за останнім відомим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) у відповідності до ч.ч.6,7\~ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив. Відповідач [PERSON] \~ про час\~та\~місце\~розгляду справи\~був\~повідомлений у\~встановленому\~законом порядку,\~що\~стверджується\~рекомендованими повідомленнями,\~\~які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за №8800016380364, №8800016353685, №8800016567189 та «адресат відсутній за вказаною адресою» за №0600294952249 та «неправильно зазначена (відсутня) адреса за №0600263375510 та №0600263376517. На виконання вимог ч.4\~ст. 10 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та сприяв здійсненню прав позивача, зокрема шляхом звернення з відповідним судовим дорученням до Чеської республіки для забезпечення участі відповідача у розгляді справи. Судом встановлено, що згідно відповіді з Чеської республіки про забезпечення участі відповідача у розгляді справи, що надійшла 04.02.2025 року , повідомлено Ужгородський міськрайонний суд про те, що суд Чеської Республіки здійснив спробу вручення документів адресату [PERSON] , однак на підставі інформації, наданої запитуючим органом, вручення необхідних документів не вдалося здійснити. Також неможливо було знайти вказану особу в центральному реєстрі населення з метою повторної спроби вручення, оскільки запитуючий орган не надав дати народження чи ідентифікаційного номера отримувача. Свідоцтво згідно з Конвенцією про вручення судових та позасудових документів за кордоном у цивільних або комерційних справах (Гаага, 15.11.1965) з копією зеленої конверта, що підтверджує неможливість вручення адресату, було надіслано 15.10.2024. Проте конверт із зазначеними документами повернувся до цього суду 20.12.2024 як невручений. Окрім того\~слід зазначити,\~що інформація\~про дату\~і час\~розгляду справи наявна на сайті Судова влада.\~ Відповідно до ч.4\~\~ст.12\~\~ЦПК\~\~України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4\~\~ст.223\~\~ЦПК\~\~України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи\~\~відповідно до\~\~ч. 4\~\~ст.\~\~10\~\~Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17\~Закону України "Про виконання\~\~рішень\~\~та\~\~застосування\~\~практики Європейського суду з прав людини"\~\~при розгляді справи ч. 1\~\~ст. 6\~\~Конвенції про захист прав людини і\~\~основоположних свобод, право особи на\~\~ справедливий\~\~і\~\~публічний\~\~розгляд\~\~його справи упродовж\~\~розумного строку\~\~ кореспондується\~ \~з\~\~ обов`язком\~\~добросовісно\~\~користуватися наданими законом процесуальними\~\~ правами, утримуватись від дій,\~\~що\~\~зумовлюють\~ \~затягування\~\~ судового\~\~процесу, та\~\~вживати надані\~\~ процесуальним\~\~ законом заходи\~\~для скорочення\~\~ періоду\~\~судового провадження\~\~(п. 35 рішення\~ від\~\~07.07.1989 р.\~\~Європейського\~\~ суду\~\~з прав\~\~людини у\~\~справі\~\~"Юніон Еліментарія\~\~ Сандерс\~\~проти Іспанії"\~\~ (Alimentaria\~\~Sanders S.A.\~\~v. Spain). Обов`язок\~\~швидкого здійснення\~\~ правосуддя\~\~покладається, в\~\~першу чергу,\~\~на\~\~ відповідні\~\~ державні\~\~судові органи.\~\~ Розумність\~\~ тривалості\~\~судового\~\~ провадження\~\~ оцінюється\~\~в залежності\~\~ від\~\~обставин справи\~\~та з\~\~огляду\~\~ на\~\~складність справи,\~\~ поведінки\~\~ сторін,\~\~предмету\~ \~спору.\~\~ Нездатність суду ефективно\~\~ протидіяти\~\~ недобросовісно\~\~ створюваним\~\~учасниками\~\~справи перепонам\~ \~для руху\~\~справи\~\~є порушенням\~\~ч. 1\~\~ст. 6\~\~даної\~\~Конвенції\~\~(§ 66 - 69\~\~рішення\~\~ Європейського\~\~суду з прав\~\~людини\~\~від\~\~08.11.2005р.\~\~у\~\~справі\~\~"Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. На підставі ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Заяви, клопотання. 14.12.2015 року позивачем до суду подано заяву про неможливість приїхати на судове засідання. 28.01.2016 року позивачем до суду подано заяву про повідомлення відповідача про наступну дату судового засідання за адрресою його місця роботи. 29.06.2016 року позивачем до суду подано заяву про зупинення розгляду справи. 18.06.2024 року до суду надійшли перекладені Закарпатською торгово-промисловою палатою на чеську мову документи у справі №308/11894/15-ц. 04.02.2025 рокудо суду надійшов лист-повідомлення щодо вручення документів. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 20.11.2015 року ухвалою\~\~судді Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі. 28.01.2016 року ухвалою\~\~судді Ужгородського міськрайонного суду провадження у цивільній справі №308/11894/15-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] \~ про стягнення коштів за договором про надання послуг, зупинено\~ на час\~ виконання\~ судового доручення про надання правової допомоги\~ компетентним судом Чеської Республіки. 13.05.2024 року ухвалою\~\~судді Ужгородського міськрайонного суду поновлено провадження по даній справі. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і\~\~вирішення спору\~\~по суті суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно\~до\~ч.1\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~кожна\~сторона\~повинна\~довести\~ті\~обставини,\~на\~які\~вона\~посилається\~як\~на\~підставу\~своїх\~вимог\~або\~заперечень,\~крім\~ випадків,\~ встановлених \~ цим\~ Кодексом.\~ Частиною 5 даної статті\~передбачено,\~що\~ докази\~подаються\~ сторонами\~ та\~ іншими\~ учасниками\~ справи,\~а\~ч.6\~ що\~ доказування\~не\~може\~ ґрунтуватися\~на\~ припущеннях.\~ Згідно\~з\~ч.7\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~суд\~не\~може\~збирати\~докази,\~що\~стосуються\~предмета\~спору,\~з\~власної ініціативи,\~крім\~витребування\~ доказів\~судом\~у\~випадку,\~коли\~він\~ має\~ сумніви\~ у\~ добросовісному\~ здійсненні\~ учасниками\~справи\~їхніх\~ процесуальних\~прав \~або\~ виконанні\~ обов`язків\~ щодо\~доказів,\~ а\~також\~ інших\~випадків,\~ передбачених\~ цим Кодексом. Доказами\~є\~будь які\~дані,\~на\~підставі\~яких\~суд\~встановлює\~наявність\~або\~відсутність\~ обставин\~ (фактів),\~ що\~обґрунтовують\~вимоги\~і\~заперечення \~учасників\~справи,\~та\~інших обставин, які\~ мають \~значення\~ для\~вирішення\~справи\~(ч.\~1\~ст.\~76\~ЦПК\~України). Фактичні обставини справи встановлені судом: Судом встановлено, що 27.03.2015 року [PERSON] \~ на сторінці аркушу формату «А-4» викладено рукописний текст, в якому зазначено, що отримав суму в розмірі 3\~000 євро 27.03.2015 року від [PERSON] на виготовлення закордонного документа [PERSON] . Далі по тексту у вказаному документі [PERSON] зазначає, що у разі невиконання домовленості, [PERSON] \~ зобов`язується повернути всю суму, що підтверджено його власноручним підписом. За\~доводами\~позивача,\~спір\~у\~справі\~виник\~внаслідок\~ неналежного\~виконання\~ відповідачем\~ [PERSON] \~ зобов`язання\~за\~договором про надання послуг ( розпискою),\~а \~саме\~в\~ частині\~ виготовлення закордонного документа [PERSON] ,\~що\~стало\~наслідком\~виникнення\~у\~ останнього\~заборгованості\~ за\~\~договором\~ про надання послуг( розпискою ) перед позивачем в сумі 3000 євро. Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості,\~ хоча\~ такий процесуальний\~ обов`язок\~ передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Тлумачення як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.\~ Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, якими зокрема є договори та інші правочини. Отже, внаслідок укладання договору - доручення між сторонами виникли цивільні права та обов`язки. Статтею 202\~ЦК\~України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК\~України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1\~ст. 509 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 637 ЦК України\~тлумачення умов договору здійснюється відповідно до\~статті 213 ЦК України.\~ У частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України\~визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими\~статтею 213 ЦК України. Дослідивши\~зміст\~укладеного\~між\~сторонами\~правочину,\~суд\~дійшов\~до\~висновку,\~що\~ даний\~ договір\~ за\~своєю\~правовою\~природою\~ та суттю є\~договором\~про надання послуг. Судом встановлено, що зміст договору від 27 березня 2015 року і тлумачення його змісту (значень слів та понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів, порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) дозволяють зробити висновок про те, що між сторонами вчинено договір про надання послуг, а саме щодо питання виготовлення закордонного документа [PERSON] . Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У\~статті 629 ЦК України\~закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в\~главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). За\~доводами\~позивача,\~спір\~у\~справі\~виник\~внаслідок\~ неналежного\~виконання\~ відповідачем\~ [PERSON] \~ зобов`язання\~за\~розпискою від 2015 року. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.\~ За\~змістом\~ст.\~527\~Цивільного\~кодексу\~України\~боржник\~зобов`язаний\~виконати\~свій\~обов`язок,\~а\~кредитор\~-\~прийняти\~виконання\~особисто,\~ якщо\~інше\~не\~ встановлено\~ договором\~або\~законом,\~ не\~ випливає із\~ суті\~зобов`язання\~чи\~звичаїв\~ділового\~обороту. Згідно\~ч.\~1\~ст.\~530\~Цивільного\~кодексу\~України\~якщо\~у\~зобов`язанні\~встановлений\~строк\~(термін)\~його\~виконання,\~то\~воно\~підлягає\~виконанню\~у\~ цей\~строк\~(термін).\~Зобов`язання,\~строк\~(термін)\~ виконання\~ якого\~визначений\~ вказівкою\~на\~подію,\~яка\~неминуче\~має\~настати,\~підлягає\~виконанню\~з\~ настанням\~ цієї\~ події. Зобов`язання\~припиняється\~ виконанням,\~проведеним\~ належним\~ чином\~(ст.\~599\~Цивільного \~кодексу\~України). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Очевидно, що дії [PERSON] \~, який отримав від позивача 3000 Євро для виготовлення закордонного документа [PERSON] , проте свій обов`язок не виконав, в односторонньому порядку відмовився від виконання умов договору і відмовляється повернути отримані кошти, суперечать його попередній поведінці (отриманню коштів та встановленню обов`язку виготовлення закордонного документа [PERSON] ) і є недобросовісними. Суд встановив, що у документі від 27 березня 2015 року чітко та конкретно визначено і вказано, що відповідач взяв у позивача кошти для вирішення питання виготовлення закордонного документа [PERSON] , однак у подальшому відповідач своїх зобов`язань не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість за умовами договору в сумі 3000,00 євро. Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник \~вважається таким, \~що прострочив, \~якщо \~він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його \~у \~строк, встановлений договором або законом. Враховуючи те, що доказів виконання зобов`язання в\~частині\~здійснення\~дій щодо виготовлення закордонного документа [PERSON] станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано також будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором у розмірі 3000,00 євро, з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно\~ до\~ ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст.\~6,\~627, ЦК України\~визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Згідно\~ ч.1\~ ст. 638\~ ЦК України , договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за\~ все\~ вимогою до чинності договору є погодження сторонами усіх істотних умов договору. Вони встановлюються, зокрема Цивільним Кодексом України . Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання відповідачем тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Договір - розписка був підписаний відповідачем власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Доказів зворотнього до суду не надано. Сторони погодили між собою умови договору,\~ відповідно до ч.1\~ ст. 628 ЦК України, про\~ що свідчить підпис відповідача. Таким чином\~волевиявлення сторін\~було вільним\~і направленим\~на\~ отримання\~реальних наслідків\~договору. Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов`язання є обов`язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом. За приписами ст. ст. 3, 629 Цивільного кодексу України\~ цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов`язковість виконання договірних зобов`язань. За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач не виконав дій щодо виготовлення закордонного документа [PERSON] , суд вважає, що у відповідача існує обов`язок по поверненню отриманих грошових коштів у розмірі 3000 Євро на підставі частини третьої статті\~6, пункт 3 частини третьої статті\~1212 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у постанові від 09 листопада 2022 року, справа № 754/13893/19. Позивач у позовній заяві просила суд стягнути з [PERSON] кошти в сумі 3000 Євро, що еквівалентно згідно курсу НБ України станом на 03 вересня 2015 року 74 244,00 грн. Відповідно до ст.. 533 ЦК України Грошове зобов`язання\~має бути\~виконане у\~гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті у гривнях, сторони в укладеному ними договорі не погодили. У цій справі спір виник саме у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання, в зв`язку з чим спір підлягає вирішенню судом. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив. Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження). У Постанові\~ВП ВС\~від 11\~вересня 2024\~року у\~справі №\~500/5194/16\~Велика Палата\~ВС звернула\~увагу,\~що «формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення… На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14). \~\~Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума\~боргу (в\~іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. ». Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (14-465цс18). Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Тому як\~укладення правочинів,\~так і\~виконання договірних\~зобов`язань\~в іноземній\~валюті,\~зокрема позики,\~не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зважаючи на викладене, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором, оформленим розпискою. Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Відповідно\~до\~ст.\~89\~ЦПК\~України,\~ суд\~ оцінює\~докази\~ за\~своїм\~внутрішнім\~ переконанням,\~ що\~ ґрунтується\~на\~всебічному,\~повному,\~ об`єктивному\~та\~безпосередньому\~ дослідженні\~ наявних\~ у\~ справі\~доказів.\~Жоден\~доказ\~не\~має\~для\~суду\~наперед\~встановленого\~ значення.\~ Суд\~оцінює\~ належність,\~ допустимість,\~ достовірність\~ кожного\~доказу\~ окремо,\~а\~ також\~ достатність\~ і\~ взаємний\~ зв`язок\~ доказів\~ в\~їх\~сукупності. Європейський\~суд\~з\~прав\~людини \~вказав,\~\~що\~п.\~1\~статті\~\~6\~\~Конвенції\~\~зобов`язує\~\~суди\~\~давати\~обґрунтування\~\~своїх\~рішень,\~але\~це\~не\~може\~\~сприйматись\~як\~вимога\~надавати\~\~детальну\~відповідь\~ \~на\~\~\~\~кожен\~ аргумент.\~Межі\~цього\~обов`язку\~\~можуть\~бути\~різними\~в\~\~залежності\~\~від\~ характеру\~рішення.\~\~\~\~Крім\~\~того,\~необхідно\~\~брати\~до\~\~уваги,\~\~між\~\~іншим,\~\~\~\~різноманітність\~\~аргументів,\~\~які\~сторона\~ може\~\~\~\~\~представити\~ в\~\~суд,\~та\~відмінності,\~які\~\~існують\~\~у\~\~державах-учасницях,\~\~з\~\~огляду\~на\~ положення\~\~\~\~законодавства,\~\~традиції,\~\~\~юридичні\~\~\~висновки,\~\~\~викладення\~та\~ формулювання\~\~рішень.\~\~Таким\~\~чином,\~\~\~\~питання,\~\~чи\~\~виконав\~\~ суд\~\~свій\~\~\~\~обов`язок\~\~\~щодо\~\~подання\~\~обґрунтування,\~\~\~що\~випливає\~\~зі\~статті\~\~\~6\~\~\~\~Конвенції,\~\~\~може\~бути\~визначено\~\~тільки\~у\~\~світлі\~конкретних обставин\~\~справи\~\~(Проніна\~\~проти\~України,№\~63566/00,\~§\~23,\~\~ЄСПЛ,\~\~від\~\~18\~липня\~2006\~року).\~ З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що\~ відповідачем\~ не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задовлення. Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно\~до\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК\~України,\~у\~разі\~задоволення \~позову,\~судові\~ витрати \~покладаються \~ на\~відповідача.\~ З огляду на висновки Суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог , у порядку частин першої та другої\~статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача\~ підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі\~ 742,44 грн. Відповідно до положень частин 4, 5\~статті 268 ЦПК України\~у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. \~Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Судове засідання було призначено на 05.06.2025 року, дата складання повного судового рішення з врахуванням вихідних днів 13.06.2025 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення -13.06.2025 року. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved