Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

Позивач 22.11.2024 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить: - стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 06.12.2006 року у розмірі 11885,00 доларів США, втрати від інфляції за час прострочення, включно до 31.01.2022 року, в сумі 14891,91 долари США, а також 3 % річних від суми заборгованості за весь час прострочення у розмірі 3315,91 долари США за користування чужими коштами з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривні, за офіційним курсом долара США на день платежу. Всього позивач просить стягнути 30092,82 долари США. - стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.12.2010 року сторони уклали між собою договір позики грошових коштів у сумі 15\~000 доларів США, які відповідач отримав та на підтвердження цього надав позивачу розписку, зобов`язувався повернути борг до 01.11.2012 року. Але зобов`язання відповідач не виконав у визначений час. Позивач звертався з позовом до суду щодо стягнення заборгованості за вказаною розпискою. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року у цивільній справі № 1519/20366/2012 позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі. Стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] -\~15000\~(п`ятнадцять\~тисяч)\~доларів США,\~що (за\~курсом НБУ\~станом на\~07.11.2012\~року 7,993\~гривень за\~1\~долар США)\~у гривневому\~еквіваленті складає\~119895\~(сто\~дев`ятнадцять\~тисяч вісімсот\~дев`яносто\~п`ять)\~гривень -\~суму боргу\~за договором\~позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] - 1198 (тисячу сто дев`яносто вісім) гривень, суму сплаченого\~\~судового збору. Тривалий час рішення суду не виконувалося. 12.03.2024 року відповідач шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача здійснив платіж за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року у цивільній справі № 1519/20366/2012 на загальну суму 121093,00 гривень. Позивач не погоджуючись з такими діями відповідача повторно звернувся із заявленими позовними вимогами до відповідача, крім того просить стягнути компенсаційні виплати, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Ухвалою суду від 25.11.2024 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 22.01.2025 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Розгляд справи неодноразово відкладався через неявки сторін, позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти прийняття заочного рішення не заперечував. Відповідач не з`явився у жодне судове засідання, повідомлявся належним чином та своєчасно шляхом направлення поштових відправлень, які повернулися до суду, надсилання смс-повідомлень про виклик у судове засідання, публікація оголошень про виклик на офіційному сайті суду. Відзиву на позовну заяву не надавав, заяв та клопотань від відповідача суду не надходило. Суд у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку\~статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з`явився, у порядку заочного розгляду справи. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що\~06.12.2010 року сторони уклали між собою договір позики грошових коштів у сумі 15\~000 доларів США, які відповідач отримав та на підтвердження цього надав позивачу розписку, зобов`язувався повернути борг до 01.11.2012 року (а.с. 32). У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем зобов`язання, позивач звертався з позовом до суду щодо стягнення заборгованості за вказаною розпискою. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року у цивільній справі № 1519/20366/2012 позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі. Стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] -\~15000\~(п`ятнадцять\~тисяч)\~доларів США,\~що (за\~курсом НБУ\~станом на\~07.11.2012\~року 7,993\~гривень за\~1\~долар США)\~у гривневому\~еквіваленті складає\~119895\~(сто\~дев`ятнадцять\~тисяч вісімсот\~дев`яносто\~п`ять)\~гривень -\~суму боргу\~за договором\~позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] - 1198 (тисячу сто дев`яносто вісім) гривень, суму сплаченого\~\~судового збору. Вказане судове рішення набуло законної сили, не оскаржувалося та не скасовувалося, а тому обставини, що встановлені ним у мотивувальній частині мають для суду преюдиційне значення. Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що положеннями статей\~77-80 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною\~четвертою\~статті\~82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, Верховний Суд залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій зазначив, що згідно з частиною\~четвертою\~статті\~82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (Постанова ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц). Судом приймаються обставини, встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року у цивільній справі № 1519/20366/2012, як преюдиційні. За положеннями ч. 2 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В силу ст.\~124\~Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Суд зазначає, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року у цивільній справі № 1519/20366/2012, позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі. Стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] -\~15000\~(п`ятнадцять\~тисяч)\~доларів США,\~що (за\~курсом НБУ\~станом на\~07.11.2012\~року 7,993\~гривень за\~1\~долар США)\~у гривневому\~еквіваленті складає\~119895\~(сто\~дев`ятнадцять\~тисяч вісімсот\~дев`яносто\~п`ять)\~гривень -\~суму боргу\~за договором\~позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] - 1198 (тисячу сто дев`яносто вісім) гривень, суму сплаченого\~\~судового збору (а.с. 4). А отже заявлені при поданні цього позову до суду вимоги по стягненню суми боргу не можуть бути задоволені, оскільки вже були предметом судового розгляду і набули свого логічного вирішення, а тому не можуть бути переглянуті. Судом встановлено, що 12.03.2024 року відповідач шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача здійснив платіж за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року у цивільній справі № 1519/20366/2012 на загальну суму 121093,00 гривень (а.с. 7). Суд критично оцінює доводи позивача про неможливість задоволення вимог по виконанню вказаного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року у виконавчому проваджені, оскільки жодних доказів на користь зазначених аргументів суду надано не було. Суд зазначає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, оскільки вказане питання знаходиться в площині виконання рішення суду, яке набуло законної сили, що передбачено розділами VI-VII ЦПК України. У постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) та від 11.09.2024 року у справі № 500/5194/16-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що грошовою одиницею України є гривня (ч. 1 ст. 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1 ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Зокрема, предметом розгляду у цій цивільній справі є порушення зобов`язання з виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року у справі № 1519/20366/2012. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Положення\~статті 625 ЦК України\~визначають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2). Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідне положення міститься у\~постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18. Тому такі вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи, що позивачем заявлена вимога про нарахування компенсаційної виплати 3 % річних з 01.11.2012 року до 31.01.2022 року. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що, розмір трьох відсотків річних не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 01/11/2012 до 31/12/2012 15\~000,00 x 3 % x 61 : 366 : 1006175,00 з 01/01/2013 до 31/12/2015 15\~000,00 x 3 % x 1095 : 365 : 10010951\~350,00 з 01/01/2016 до 31/12/2016 15\~000,00 x 3 % x 366 : 366 : 100366450,00 з 01/01/2017 до 31/12/2019 15\~000,00 x 3 % x 1095 : 365 : 10010951\~350,00 з 01/01/2020 до 31/12/2020 15\~000,00 x 3 % x 366 : 366 : 100366450,00 з 01/01/2021 до 31/01/2022 15\~000,00 x 3 % x 396 : 365 : 100396488,22 Всього 3 % річних: 4\~163,22 долари США. У цій справі сторони погодили, що одиницею виміру суми коштів за цим зобов`язанням є долар США (валюта зобов`язання). Така позиція суду ґрунтується на положеннях постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі № 500/5194/16, за якою зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України: Відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами резидентами. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Велика Палата Верховного Суду вказала, що за частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У цій справі спір виник у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання, в зв`язку з чим спір підлягає вирішенню судом. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив. Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження). Тому, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Разом з тим, суд зазначає, що позивачем невірно було здійснено обчислення розміру компенсаційної виплати 3 % річних, заяв та клопотань про збільшення (зменшення), зміну розміру позивних вимог до суду від позивача не надходило. Тому суд не може вийти за межі позовних вимог, що заявлені позивачем, а тому підлягають стягненню 3 % річних у сумі 3315,91 доларів США. На заявлений позивачем період стягнення з 01.11.2012 року по 31.01.2022 року існувала заборгованість у сумі 15\~000 доларів США. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума належного до сплати судового збору в розмірі\~12457,04\~грн., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст судового рішення виготовлено та підписано суддею 09.06.2025 року.

Outcome: partial