Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу. На обґрунтування\~вимог позивач\~зазначає,\~що 25.09.2019\~року [PERSON] отримала в борг грошові кошти в сумі 100\~000,00 доларів США від [PERSON] та зобов`язалася повернути цю позику в термін до 25.11.2019 року. Про отримання позики позичальник власноруч написала розписку від 25.09.2019 року та передала її позикодавцю. У визначений розпискою термін позичальником сума позики повернута не була. Жодних дій, спрямованих на повернення грошових коштів, позичальник не вчиняє, на контакт з позикодавцем не виходить. Позивачем в заяві також наведено розрахунок трьох процентів річних від простроченої заборгованості в період з 27.01.2020 року по 27.01.2023 року, що складає 9\~008,81 доларів США. На підставі цього просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основної заборгованості у розмірі 100\~000,00 доларів США, три проценти річних у розмірі 9\~008,81 доларів США, що разом становить 109\~008,81 доларів США. А також судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 20.12.2023 року Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якій вказала, що про існування даної справи вона дізналася лише з відкритих джерел на сайті Судової влади, копію чи примірник Ухвали про відкриття провадження у даній справі та позовної заяви з додатками не отримувала, таким чином строк на подання відзиву на позовну заяву не сплив. Відповідач повністю заперечує факт отримання нею коштів від Позивача. Зазначила, що вона не отримувала від Позивача грошових коштів в сумі 100\~000 доларів США. Оскільки грошові кошти їй не передавались Позивачем, то ніякого договору позики укладено не було і у неї по ньому не виникло ніяких зобов`язань. Підтвердженням того факту, що Відповідач не отримувала коштів від Позивача є те, що Позивач ні в позовній заяві, ні в будь-яких інших документах не називає жодних конкретних даних про місце, час та обставини передачі коштів. Зазначені обставини також не зазначені і в тексті розписки, хоча це є стандартною умовою подібних розписок. Також вказала, що Позивач не надає ніяких належних доказів, які б підтверджували факт укладання договору позики, адже сума 100\~000 доларів США значно перевищує 10 нмдг, тобто, Позивач повинен був надати договір позики. Також для проведення операцій з оплати коштів в сумі 100\~000 доларів США законодавство вимагало обов`язкову форму безготівкового платежу. Таким чином, належним доказом сплати Позивачем суми позики мало б бути відповідне платіжне доручення. Однак, Позивач таких документів не надав. Зауважила, що саме Позивач повинен довести свої позовні вимоги, Позивач повинен надати інші докази, які б вказували на реальне існування коштів в сумі 100\~000 доларів США. Зазначила, що Позивачем невірно розраховано суму 3% річних. Позивач здійснює розрахунок суми 3% річних за період з 27.01.2020 року до 27.01.2023 року, що є незаконним, однак, починаючи з 24.02.2022 року нарахування 3% річних за прострочення повернення суми позики є незаконним. На підставі цього просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 04.04.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Істоміної В.Л. надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій зазначалося наступне. У спірній розписці від 25.09.2019 року зазначено, що Відповідач зобов`язується повернути борг до 25 листопада 2019 року. Таким чином, строк позовної давності починає перебіг з 26 листопада 2019 року та закінчується 25 листопада 2022 року. Згідно інформації з сайту Судова влада України, позивач звернувся із позовом до суду 02.02.2023 року, тобто здійснив пропуск строку позовної давності. На підставі цього просили суд застосувати позовну даність, яка є підставою для відмови у позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. В судовому засідання, яке відбулося 30.09.2024 року Відповідач [PERSON] підтвердила, що розпису писала, але кошти не отримувала. Повідомила, що за домовленістю мала написати розписку, але кошти не отримувала, претензій щодо розписки позивач не пред`являв, поки не закінчився строк її дії, підтверджує, що дану розписку написала без будь-якого психологічного тиску 08.04.2025 року представник позивача [PERSON] на електронну пошту подала тези виступу в судових дебатах. Зазначила, що Відповідачем подано відзив на позовну заяву із порушенням встановленого строку. Вказала, що наявність у позикодавця боргового документа розписки позичальника свідчить про невиконання останнім взятих на себе зобов`язань. Відповідач посилалася на те, що вона не отримувала грошові кошти, але не заперечувала факт видачі нею розписки, та не заперечувала, що в розписці не її підпис. Вказала, що заперечення Відповідача, що Позивачем не надано належних доказів, які підтверджували б факт укладення договору позики не заслуговують уваги, адже сама розписка і є належним та допустимим доказом укладення договору позики. Стосовно доводів Відповідача щодо обов`язкового безготівкового розрахунку між фізичними особами зазначила, що положення законодавства не містять обов`язкового безготівкового розрахунку між фізичними особами у позикових правовідносинах. Зауважила, що доводи Відповідача щодо недоведеності позивачем наявності відповідної суми позики не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок доказування відповідних обставин покладається на сторону, яка на них посилається. Також, на думку, представника позивача, Відповідач помилково вважає, що 3 відсотки річних за своєю суттю мають природу штрафних санкцій. Відповідно до установленої практики це є плата боржника за користування грошовими коштами, яка стягується не залежно від вини боржника. Що стосується заяви відповідача про застосування позовної давності, позовна давність зупинена під час дії карантину та у період дії воєнного стану в Україні. На підставі викладеного просила суд задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його адвоката, в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник позивача, через канцелярію суду, подала клопотання в якому просила справу розглядати без участі відповідача та її представника. Проти позову заперечувала, просила відмовити. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Відповідно до\~статті 1046 Цивільного кодексу України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Згідно розписки від 25.09.2019 року, [PERSON] , отримала в борг гроші в сумі 100\~000 доларів США від [PERSON] . Зобов`язалась повернути до 25 листопада 2019 року. (а.с. 9). Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 177 ЦПК України\~позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Тобто, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо наявності перешкод у користуванні квартирою, які чиняться позивачу з боку відповідача, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2\~розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Однак, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Відповідно до ч. 1 та 3\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. У відповідності до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не задоволено, суд вважає, що судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed