Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

ТОВ «Факторинг Партнерс» звернулось в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №3267375 від 21.12.2021 року в розмірі 29\~544,55 грн та судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.12.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №3267375, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 15\~000,00 грн, на строк 15 днів, тобто з 21.12.2021 року до 05.01.2022 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1% в день. 25.07.2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу №25-07/24, відповідно до умов якого до ТОВ «Факторинг Партнерс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №3267375 від 21.12.2021 року. Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 29\~544,55 грн, з яких: 12\~665,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 15\~379,55 грн заборгованості за нарахованими відсотками, 1\~500,00 грн заборгованість за комісіями. Представник відповідача [PERSON] адвокат Боровський В.А. подав відзив, в якому просив в задоволені позовної заяви відмовити повністю, у зв`язку з тим, що позивачем пропущено строки позовної давності, а тому на підставі ст. 267 ЦК України, просив застосувати строки позовної давності, які є підставою для відмови у позові. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просив позов задовольнити. Зазначає, що сторонами погоджено строк користування кредитом, який продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Підписавши договір, відповідач погодилася на зазначені умови. Згідно з розрахунком заборгованості, вбачається, що відповідачем продовжувався строк кредитування. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої просить відповідач у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки строк кредитування було продовжено, як самим відповідачем так відповідно до умов договору, отже кінцева дата погашення 25.02.2022 року. Таким чином, відлік строку позовної давності почався 26.02.2022 року та повинен був закінчитися 26.02.2025 року. Проте позовна заява надійшла до суду 26.12.2024 року, тобто в межах 3-річного строку позовної давності. Також перебіг строків було зупинено у зв`язку з введенням карантину, а в подальшому воєнного стану. Таким чином з 12.03.2020 року по 01.07.2023 року перебіг строків давності продовжено, а з 24.02.2022 року та по даний час перебіг строків давності зупинено. Отже строки позовної давності не були пропущені позивачем, а підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні. Учасники справи, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Представником позивача подано заяву, в якій вона просила позовні вимоги задовольнити та розглядати справу у відсутність представника позивача. Представником відповідача подано заяву, в якій він просив розглядати справу у його відсутність та відсутність відповідача. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За приписами\~ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» пропозиція\~укласти електронний\~договір (оферта)\~має містити\~істотні умови,\~передбачені законодавством\~для відповідного\~договору,\~і виражати\~намір особи,\~яка її\~зробила,\~вважати себе\~зобов`язаною у\~разі її\~прийняття.\~Електронний договір\~укладається шляхом\~пропозиції його\~укласти (оферти)\~однією стороною\~та її\~прийняття (акцепту)\~другою стороною.\~Електронний договір\~вважається укладеним\~з моменту\~одержання особою,\~яка направила\~пропозицію укласти\~такий договір,\~відповіді про\~прийняття цієї\~пропозиції в\~порядку,\~визначеному частиною\~шостою цієї\~статті.\~Пропозиція укласти\~електронний договір\~(оферта)\~може бути\~зроблена шляхом\~надсилання комерційного\~електронного повідомлення,\~розміщення пропозиції\~(оферти)\~у мережі\~Інтернет або\~інших інформаційно-комунікаційних\~системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій,\~що вважаються\~прийняттям пропозиції\~укласти електронний\~договір,\~якщо зміст\~таких дій\~чітко роз`яснено\~в інформаційній\~системі,\~в якій\~розміщено таку\~пропозицію,\~і ці\~роз`яснення логічно\~пов`язані з\~нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього\~Закону,\~вважається таким,\~що за\~правовими наслідками\~прирівнюється до\~договору,\~укладеного у\~письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема : електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. 21.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №3267375, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 15000,00 грн., на строк 15 днів, тобто з 21.12.2021 року до 05.01.2022 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1% в день. Договір містить додаток №1 «Графік платежів» та Додаток №2 «Паспорт споживчого кредиту». Зазначений договір та додатки відповідачем підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором. ТОВ «Мілоан» надав кредит відповідачу шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс». 25.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу №25-07/24, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Факторинг Партнерс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Факторинг Партнерс» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до відповідача за кредитним договором №3267375 від 21.12.2021 року. Відповідно до Реєстру боржників до Договору про відступлення прав вимог №25-07/2024 від 25.07.2024 року, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №3267375 від 21.12.2021 року. Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №3267375 від 21.12.2021 року. Згідно з відомістю про щоденні нарахування та погашення та розрахунком заборгованості, наданих позивачем, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконала, у зв`язку з чим за кредитним договором станом на 06.12.2024 року виникла заборгованість в розмірі 29\~544,55 грн, з яких: 12\~665,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 15\~379,55 грн заборгованість за нарахованими процентами; 1\~500,00 грн. заборгованість за комісіями. За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію, пов`язану з наданням кредиту. Пунктами 1.3. 1.4. кредитного договору передбачено, що кредит надається строком на 15 днів, тобто з 21.12.2021 року до 05.01.2022 року та зазначена дата є кінцевим терміном повернення кредиту. Суд не погоджується з позицією представника позивача, викладеною у відповіді на відзив щодо продовження строку кредитування відповідно до пунктів 2.3.1.1, 2.3.2. договору та розділу 6 Правил надання фінансових кредитів, оскільки зазначеними пунктами передбачена можливість пролонгації строку кредитування за умови наявності доступних умов пролонгації, наслідком чого є створення оновленого графіку платежів. Однак, позивачем не надано суду доказів, що можливість пролонгації строку кредитування була доступна відповідачу, відповідач скористалася такою можливістю та відповідно був створений новий графік платежів. Зокрема, позивачем не надано доказів дій відповідача в особистому кабінеті позичальника щодо такої пролонгації та копій оновлених графіків платежів. Наявність у відомості про щоденні нарахування та погашення інформації про періодичну сплату тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії не підтверджують факт здійснення пролонгації строку кредитування, оскільки позивачем не надано доказів, що здійснюючи таке погашення відповідач у призначені платежу зазначала, що кошти сплачуються в рахунок сплати тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії тощо. За таких обставин, суд приходить до висновку, що кінцевим терміном повернення кредиту є 05.01.2022 року. За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18. В постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. З відомості про щоденні нарахування та погашення вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося і поза межами строку кредитування, тобто після 05.01.2022 року, що є неправомірним. Згідно з умовами договору та відомістю про щоденні нарахування та погашення, 21.12.2021 року відповідачу надано кредит у розмірі 15\~000,00 грн та нарахована комісія за надання кредиту в розмірі 1\~500,00 грн. Крім того, відповідач повинна була сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 2\~250,00 грн (п. 1.5.2. договору). З відомості про щоденні нарахування та погашення вбачається, що відповідач в рахунок погашення заборгованості за договором сплатила 7\~948,00 грн, з яких первісним кредитором зараховано в рахунок погашення тіла кредиту 2\~335,00 грн (450,00 грн+436,00 грн+705,00+744,00), в рахунок погашення відсотків за користування кредитом 3\~922,00 грн (375,00 грн+381,00 грн+2\~182,00 грн+984,00 грн) та в рахунок комісії 1\~691,00 грн (450,00 грн+436,00 грн+705,00 грн+100,00 грн). Оскільки, загальні витрати за кредитом складають 18\~750,00 грн (15\~000,00 грн (тіло кредиту) + 1\~500,00 грн (комісія) + 2\~250,00 грн (відсотки)), то сплачена відповідачем сума грошових коштів в розмірі 7\~948,00 грн підлягає зарахуванню як повна сплата комісії та відсотків за користування кредитом, а також часткова сплата тіла кредиту. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 10\~802,00 грн (тіло кредиту) (18\~750,00 грн 7\~948,00 грн). В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з необґрунтованістю нарахування відсотків та комісії за користування кредитом після закінчення строку кредитування. Щодо застосування строків позовної давності, про що просив представник відповідача у своєму відзиві, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 12 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, згідно з п. 19 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Оскільки позивач звернувся в суд з позовом до відповідача 26.12.2024 року, тобто в межах строків позовної давності, то відсутні підстави для застосування строку позовної давності Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно до задоволених вимог (36,56%), в розмірі 885,63 грн та 3\~290,40 грн відповідно.

Outcome: partial