Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

До Святошинського районного суду м. Києва 06.03.2025 надійшов зазначений позов. Позовні вимоги позивачем обгрунтовані тим, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження дитини, виданого 07.11.2012 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, серії [NUMBER] , батьком є [PERSON] . В офіційному шлюбі позивач з відповідачем не перебувала. 24 вересня 2023 року позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Сімейне життя позивача з відповідачем не склалося, внаслідок того, що [PERSON] взагалі не цікавився (як не цікавиться й на даний час) життям, вихованням, розвитком та лікуванням дитини. За час їх спільного проживання останній регулярно брав особисті речі позивача, такі як срібні та золоті прикраси, побутову техніку, інші особисті цінні речі та продавав їх, а гроші від їх продажу використовував для власних потреб. Після народження сина, відповідач став проживати окремо від позивача та дитини, з 2014 року займався виключно своїм життям, взагалі перестав цікавитися своїм сином і з 2015 року його жодного разу не бачив. Батько не виявляв жодного бажання займатися його вихованням та матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина не надавав. Певний час відповідач навіть міг дозволити собі використовувати у власних цілях кошти, які Позивач отримувала як соціальну допомогу на дитину. Після припинення будь яких відносин з відповідачем, останній не змінив свого ставлення до їх дитини, тобто не лише не цікавився станом здоров`я, розвитком та вихованням дитини, але й не надавав позивачу будь-якої матеріальної допомоги на дитину. На підставі зазначеного позивач просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина та стягнути аліменти на його утримання. 06.03.2025 року здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями Святошинського районного суду м. Києва та визначеного головуючого по справі Бабич Н.Д. 09.10.2024 року справа передана головуючому (а.с.48-49). Ухвалою судді від 11.03.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.51). Ухвалою від 20.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.69). В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився повторно, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення до суду не надходило, відзив відповідачем не подано. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, причини неявки не відомі, клопотань про відкладення до суду не надхоило, як і не надходило письмових пояснень на позов, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, та надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.57, 63), в якій зазначено, що проти вимог позову не заперечує. Також надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с.64-65). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження дитини, виданого 07.11.2012 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, серії [NUMBER] , батьком є [PERSON] , відповідач по справі (а.с. 17). Сторони по справі не перебували в зареєстрованому шлюбі. 24.09.2023 р. позивач по справі змінила прізвище в зв`язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.16). Згідно Висновку орган опіки та піклування Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 64-65). Як стверджував позивач відповідач дитиною не цікавиться з 2014 року, допомоги не надає, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, протилежного суду не надано. За приписами ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абз. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як встановлено судом відповідач не цікавиться своєю дитиною, матеріально її не забезпечують, не дбає про її фізичний та духовний розвиток, самоусунувся від виховання дитини. Наведені обставини, на думку суду, свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків стосовно своєї дитини. Протилежного суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про необхідність позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, то слід зазначити, що за правилами ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі, якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. 180 цього Кодексу батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. При визначенні розміру аліментів суд враховує всі обставини, що мають істотне значення, відповідно до ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Обставин, за яких відповідач не має можливості сплачувати аліменти на утримання дітей судом не встановлено. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Визначаючи розмір аліментів, який повинен стягуватися з відповідача судом враховано, що відповідач є особою працездатного віку, в той час як малолітній син є дитиною з інвалідністю, потребує догляду та опіки, весь тягар утримання несе позивач, а тому суд дійшов висновку, що позов про стягнення з відповідача аліментів на користьпозивача для утримання дитини до досягнення нею повноліття, починаючи з 06.03.2025 р., щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з кожного з відповідача у розмірі 1/4 доходу з усіх видів заробітку щомісячно. На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення вимог в повному обсязі. Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. ст. 141-142 ЦПК України, та стягнути з відповідача на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору, як за вимогами майнового так і не майнового характеру за вимогами про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в розмірі 2422, 40 грн.

Outcome: approved