Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

[PERSON] (надалі позивачка) в особі представниці, адвоката Михалевич Л. Ф., звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати автомобіль «NISSAN NOTE»,VІN: [NUMBER] , 2009 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 см. куб, державний номер [NUMBER] , її та [PERSON] (надалі відповідач) спільним сумісним майном та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 належну їй частку зазначеного автомобіля в розмірі 95\~000 грн. В обґрунтування позову вказала, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07 вересня 2001 року та має спільного з відповідачем сина [PERSON] , [INFO] , який досяг повноліття. 07 жовтня 2023 року шлюб розірваний в органах РАЦС. Син [PERSON] проживає з позивачкою. В зв`язку з тим, що син навчається у Дніпропетровському національному університеті імені Олеся Гончара, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2023 року на користь позивачки з відповідача стягнуті аліменти на сина на період навчання з 20 жовтня 2023 року до досягнення сином віку двадцяти трьох років. Наразі виникло питання про поділ спільного сумісного майна, а саме автомобіля «NISSAN NOTE». Вирішити це питання добровільно неможливо, оскільки після того, як 01 січня 2023 року відповідач покинув сім`ю, він припинив будь-яке спілкування з позивачкою та питання матеріальної допомоги на утримання сина на час навчання позивачка змушена була вирішувати в судовому порядку. Вказує, що під час шлюбу, сумісного проживання та ведення спільного господарства сторонами, за спільні кошти, в січні 2021 року придбаний автомобіль «NISSAN NOTE», що є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Відповідно до інформації Територіального сервісного центру № 1246 від 30 листопада 2023 року № 31/4-1246/ -2023 зазначений автомобіль згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів зареєстрований за громадянином [PERSON] на підставі вантажно-митної декларації UA204120/2020/120764 від 30 листопада 2020 року та договору, укладеного у СГ «ТОВ «Автоімпорт Плюс» № 01110/8142 від 25 січня 2021 року. Між сторонами не укладався шлюбний договір і немає жодної домовленості стосовно розміру часток у спільному майні. Позивачка вважає, що частки сторін в спільному майні є рівними, тобто кожному з них належить по частці, оскільки майно придбане за спільні кошти під час зареєстрованого шлюбу, сумісного проживання і ведення спільного господарства. Після 01 січня 2023 року відповідач одноосібно, без відома і згоди позивачки користується автомобілем, не вважаючи за потрібне погоджувати це питання з нею. Оскільки відповідач не спілкується з позивачкою з 01 січня 2023 року та автомобіль є неподільною річчю, спільне користування автомобілем є неможливим та позивачка вважає за можливе просити сул здійснити поділ цього майна шляхом стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля. Зазначає, що вартість придбаного автомобіля складала на момент придбання 6 290 доларів США. З урахуванням росту цін, часу експлуатації автомобіля, в тому числі протягом останнього року особисто відповідачем, вважала, що автомобіль коштує наразі не менше 5 000 доларів США, що за курсом національного банку складає майже 190 000 грн, а 1/2 частка вартості автомобіля становить 95 000 грн. Постановленою суддею ухвалою від 23 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 14 березня 2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування підстав відмови вказує на недоведеність позивачкою вартості майна. Зазначає, що в жодному з поданих позивачкою доказів не зазначається вартість майна. У якості доказів щодо початкової вартості автомобіля не надано жодного документа. Також відсутні документи, що підтверджують вартість майна з урахуванням зносу автомобіля та його поточного стану. Постановленою судом ухвалою від 15 травня 2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено. Заборонено [PERSON] знімати з обліку у Територіальному сервісному центрі № 1246 (РСЦ МВС № 1246) та здійснювати відчуження транспортного засобу автомобіля NISSAN NOTE, VIN: [NUMBER] , 2009 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 см. куб., державний номер [NUMBER] , дата реєстрації 26 січня 2021 року. 08 липня 2024 року представницею позивачки подано уточнено позовну заяву, прийняту судом, як заяву про збільшення позовних вимог у судовому засіданні 08 липня 2024 року. Заява обґрунтована тим, що у відзиві відповідач фактично не погодився з заявленою ціною позову, в зв`язку з чим позивачкою проведено компетентну оцінку спірного автомобіля. Позивачка вказує на пояснення відповідача, що він постійно використовує спірний автомобіль для поїздок і не заперечував проти надання автомобіля для огляду з метою оцінки. Між тим, під час телефонної розмови відповідач відмовився надати їй автомобіль для огляду. В зв`язку з чим, звіт про оцінку транспортного засобу № 389 від 28 червня 2024 року складений без огляду автомобіля. Вартість придбаного автомобіля на момент покупки становила 6 290 доларів США. З урахуванням росту цін, часу експлуатації автомобіля, в тому числі з 01 січня 2023 року до дня проведення оцінки 28 червня 2024 року особисто відповідачем, ринкова вартість автомобіля згідно з оцінкою становить 268 610 грн, 1/2 частка вартості автомобіля становить 134 305 грн. 30 липня 2024 року представником відповідача подано відзив на уточнену позовну заяву, згідно з яким відповідач вважає поданий позивачкою звіт про оцінку таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому не є належним та допустимим доказом. Зокрема, в звіті зазначено, що огляд автотранспорту не проводився, хоча в таблиці зазначена дата огляду 28 червня 2024 року. Визначення розміру компенсації про поділі спільного майна подружжя повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395. Звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення тощо. Отже, виходячи з наведених норм, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. У випадку, якщо ж звіт про оцінку транспортного засобу складений взагалі без належного огляду, такий звіт є не належним доказом у справі. Відповідач, у користуванні якого знаходиться автомобіль, належним чином не повідомлявся про дату та час можливого огляду автомобіля, а тому позиція представниці позивачки щодо його відмови в проведенні огляду автомобіля не підтверджується доказами. Окрім цього в звіті не наведено використаних джерел інформації під час дослідження. Послався на висновки з питань застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 200/12295/17, від 03 червня 2021 року у справі № 461/2217/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18, від 19 травня 2021 року у справі № 523/17998/17, Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц. 30 липня 2024 року представницею позивачки подано відповідь на відзив, згідно з якою вказує, що за зверненням сторони позивачки до суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] (сертифікат Фонду державного майна України № 575/21 від 29 липня 2021 року) проведена оцінка спірного автомобіля зі складанням звіту № 389 від 28 червня 2024 року, згідно з яким ринкова вартість автомобіля складає 268 610 грн. У звіті прямо вказано, що оцінка майна проведена без огляду транспортного засобу. Замовляючи оцінку автомобіля стороною позивачки надана вся наявна необхідна достовірна інформація про автомобіль, яка отримана від Територіального сервісного центру № 1246 та відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, яка дала змогу ідентифікувати спірний автомобіль при проведенні його ринкової оцінки. Сторона позивачки була позбавлена можливості забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до автомобіля. Відповідачеві телефоном пропонувалось в будь-який зручний для нього час надати автомобіль для оцінки, але відповідач відмовився це зробити. Наведена відповідачем судова практика є не релевантною. У відзиві не ставляться під сумнів зазначені обставини та розрахунок ринкової вартості автомобіля за формулою, що міститься в розділі «Визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу» звіту № 389. Постановленими судом ухвалами від 07 серпня 2024 року задоволено клопотання представниці позивачки про виклик свідка [PERSON] , закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 24 жовтня 2024 року, в порядку ст. 222 ЦПК України, долучено доказ у справі. В судовому засіданні 19 травня 2025 року допитано свідка [PERSON] . Представниця позивачки в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позові. Зазначила, що позивачка не мала доступу до спірного автомобіля, набутого у шлюбі з 2023 року, внаслідок чого не мала змоги надати його для проведення оцінки. Оскільки позивачка є спільним сумісним власником майна, не має бажання та змоги ним користуватися, автомобіль поділити не можливо, а встановити порядок його користування відповідач відмовляється, просить стягнути з відповідача компенсацію його вартості. Наголосила на тому, що відповідачем не спростовано висновок про вартість майна та не надано доказів на підтвердження іншої його вартості, доказів можливості зменшення вартості. Просила застосувати релевантну практику, якою є постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц та у справі № 402/849/18. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав відзив та просив відмовити в задоволенні позову з підстав того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами розміру компенсації вартості частки майна, порушення, допущені оцінювачем при проведенні процедури оцінки, використання вихідних даних для оцінки транспортного засобу, які не відповідають дійсним обставинам. Наголосив на обов`язковості огляду об`єкта оцінки при складенні звіту, факті зменшення товарної вартості автомобіля через значний строк використання. Також у судовому засіданні представник відповідача визнав факт набуття спірного автомобіля у період шлюбу за ціною 6 290 доларів США за курсом на 25 січня 2021 року, користування автомобілем на момент розгляду справи відповідачем. Дослідивши доводи заяв по суті справи та аргументи представників сторін у наданих ними поясненнях, наданими у справу доказами, показами свідка, судом установлено таке. Згідно зі свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 07 вересня 2001 року, засвідчену представницею копію якого надано позивачкою, 07 вересня 2001 року одружилися [PERSON] та [PERSON] /а.с.7/. З наданої позивачкою у засвідченій представницею копії відповіді адміністратора Територіального сервісного центру МВС № 1246 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (Філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС від 30 листопада 2023 року № 31/4-1246/1аз-2023 «Про надання інформації» встановлено, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів станом на 29 листопада 2023 року за громадянином [PERSON] 26 січня 2021 року зареєстрований автомобіль NISSAN NOTE, VIN: [NUMBER] , 2009 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 см. куб, на підставі вантажно-митної декларації № UA204120/2020/120764 від 30 листопада 2020 року та договору, укладеного у СГ «ТОВ «Автоімпорт Плюс»» № 01110/8142 від 25 січня 2021 року /а.с.9/. 07 жовтня 2023 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується наданим позивачкою у засвідченій представницею копії свідоцтвом серії [NUMBER] /а.с.8/. Ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачають, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, з даних Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що 07 грудня 2023 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення у справі № 183/11897/23, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 20 жовтня 2023 року і до закінчення ним навчання у Дніпровському національному університеті імені Олеся Гончара, але не більше ніж до досягнення [PERSON] віку двадцяти трьох років. Судом у справі встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. [PERSON] досяг повнолітнього віку та проживає разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї. За ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так сторонами визнано, що на момент розгляду справи автомобіль NISSAN NOTE, VIN: [NUMBER] , 2009 року виготовлення, перебуває у користуванні [PERSON] . Надана суду позовна заява з уточненнями, пояснення представників сторін свідчать, що між сторонами виник спір з приводу вказаного автомобіля. Позивачка фактично просить визнати автомобіль, зареєстрований за відповідачем, спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача на її користь компенсацію частини його вартості, залишивши автомобіль в одноосібній власності відповідача. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Щодо визнання майна спільною сумісною власністю. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно набуте відповідачем під час перебування сторін у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідачем не спростовується факт набуття майна у період шлюбу за спільні сумісні кошти, доказів на підтвердження набуття майна за його особисті кошти суду не надано. Відтак суд висновує, що автомобіль NISSAN NOTE, VIN: [NUMBER] , 2009 року виготовлення, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23 січня 2024 року (справа № 523/14489/15-ц) при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Відносно до справи, що розглядається, суд висновує, що на відміну від справи № 523/14489/15-ц, у цій справі майно, щодо якого виник спір придбано в період шлюбу, тобто презюмується спільною сумісною власністю подружжя. Внаслідок чого, суд вважає релевантним для цих відносин вказану постанову ВП ВС у справі № 523/14489/15-ц, а тому відсутні підстави для задоволення окремої вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю, оскільки таке питання вирішується під час вирішення вимоги про поділ такого майна. Відтак, оскільки поділу під час розгляду судом справи підлягає майно та зобов`язання, фактично наявні у подружжя на момент розгляду справи та враховуючи законодавчо встановлену презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого у шлюбі, суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу марки «NISSAN NOTE, VIN: [NUMBER] , 2009 року виготовлення, через неефективний спосіб захисту, обраний у цій частині позову, оскільки ефективним способом захисту є вимоги щодо поділу такого майна у спосіб, обраний позивачкою стягнення з відповідача компенсації вартості майна. Вирішуючи вимоги позову у частині стягнення з відповідача компенсації вартості транспортного засобу марки «NISSAN NOTE, VIN: [NUMBER] , 2009 року виготовлення, суд висновує таке. Щодо способу захисту порушеного права при поділі майна. За ст.\~71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо\~дружина та\~чоловік не\~домовилися про\~порядок поділу\~майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20); від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 (провадження № 61-3703св19), від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20). Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України. Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), ухваленій після подання заявниками касаційний скарг, зазначивши у пункті 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової коменсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачем, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. За таких обставин суд висновує що позивачкою в цій частині обрано ефективний спосіб захисту порушеного права та спірне майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу між сторонами шляхом стягнення з відповідача, який фактично користується неподільним майном у виді автомобіля, на користь позивачки компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності. Визначаючи розмір частки, який підлягає до стягнення, суд ураховує таке. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 СК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК України). Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 102 ЦПК України). Як наведено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 2605/14992/12 (провадження № 61-24275св18), вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивачкою на підтвердження вартості спірного майна надано суду: - звіт № 389 про оцінку транспортного засобу /а.с.53-54/, складений 28 червня 2024 року Суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] (Сертифікат Фонду державного майна України № 575/21 від 29 липня 2021 року дійсний до 29 липня 2024 року. Стаж оціночної діяльності з 2018 року /а.с.56, 57, 58/). Згідно з указаним звітом, ринкова вартість автомобіля Nissan Note 1.6, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки складає 268 610 грн 00 коп. У звіті вказано, що огляд автотранспорту не проводився. Ідентифікаційному номеру [NUMBER] , з урахуванням моделі двигуна, а також даних, що зазначені в реєстраційних документах, відповідає КТЗ Nissan Note 1.6. У результаті огляду КТЗ, аналізу даних, що утримуються в його ідентифікаційному номері і реєстраційних документах встановлено відповідний транспортний засіб. Визначення ринкової вартості КТЗ (С) проведено з застосуванням показників, вказаних у звіті за формулою С = Сср(1±(Гк/100)±(Дз/100))±Сдод = 268610,00 х (1 + (0.00/100)+ (0.00/100))+0.00; - звіт № 389 про оцінку транспортного засобу (уточнений) /а.с.80-83/, складений 28 червня 2024 року, уточнений 10 жовтня 2024 року Суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] (Сертифікат Фонду державного майна України № 379/24 від 12 серпня 2024 року /а.с.83, 84/). Згідно з уточненим звітом ринкова вартість автомобіля Nissan Note 1.6, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки складає 268 610 грн 00 коп. На дослідження надані документи: копія нотаріальної довіреності [PERSON] на ім`я [PERSON] від 12 жовтня 2023 року, копія інформаційної довідки ТСЦ МВС № 1246 від 30 листопада 2023 року № 31/4-1246/1аз-2023. Огляд автотранспорту не проводився. Зі слів замовника користувач автотранспорту [PERSON] надати автотранспорт для огляду та оцінки відмовився. Встановлено, що середня по Україні ціна КТЗ, який був у використанні, з урахуванням строку його експлуатації за інформацією з довідникової літератури, становить 268 610 грн; - покази свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, що при складанні звіту 28 червня 2024 року, та уточненого звіту 10 жовтня 2024 року керувалася договором, укладеним із позивачкою про проведення експертної оцінки транспортного засобу. На дослідження поставлено питання визначення ринкова вартість представленого автомобіля Nissan Note 1.6. Для проведення дослідження позивачкою надано копію інформаційної довідки ТСЦ МВС № 1246 від 30 листопада 2023 року. Дослідження проводилося відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції № 1335/5/1159 від 24 липня 2009 року. Про проведення дослідження повідомлення власнику КТЗ не направлялося. При проведенні дослідження використовувалися дані програмного комплексу Довідник «DonREST», яка є спеціальною програмою для проведення оцінки транспортних засобів. При проведенні оцінки заповнюються відповідні графи програмного забезпечення. Виконання звіту за замовленням позивачки не передбачало надання на огляд транспортного засобу та для висновку використано середню ринкову вартість транспортного засобу. Свідок показала, що у випадку надання на огляд транспортного засобу ціна може змінюватися. Вирішуючи питання про допустимість поданого позивачкою звіту у сукупності з показами свідка, як доказу на підтвердження вартості майна, суд висновує таке. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі Закон № 2658-III). Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті 10 і частини першої статті 11 Закону № 2658-III). Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18). В постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц (провадження № 61-1186св17) вказано, що на експерта покладаються інші функції та його висновки не тотожні відповідним висновкам оцінювача, складеним в рамках проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність. Тоді всі звіти були б апріорі об`єктивними і достовірними на підставі лише попередження. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства, як обов`язок оцінювача передбачені Законом № 2658-III без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідну відповідальність. Разом з тим, за змістом статей 12 і 33 Закону 2658-III звіт про оцінку майна не створює ніяких правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає і підтверджує зроблені оцінювачем висновки і його дії по реалізації свого завдання. У цій справі позивачка вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля, тоді як інша сторона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вартості спірного транспортного засобу на час вирішення спору і не спростувала визначений у висновках оцінювача розмір ринкової вартості спірного майна. Крім того суд ураховує й те, що наголошуючи на невідповідності визначеної у звіті ринкової ціни транспортного засобу сторона відповідача не надала суду й доказів наявності ушкоджень транспортного засобу, що перебуває у фактичному володінні відповідача, які б суттєво впливали на визначення ціни транспортного засобу, клопотання про призначення експертизи для визначення дійсної вартості майна стороною відповідача, інтереси якого представлені адвокатом, у суді також не заявлено. З урахуванням наведеного, а також того, що позивачка виконала свій процесуальний обов`язок доказування надала суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав, суд першої інстанції висновує щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за належну їй 1/2 частку у праві власності на автомобіль NISSAN NOTE, VIN: [NUMBER] , 2009 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 см. куб. При цьому суд відхиляє посилання відповідача на недопустимість звіту, як доказу на підтвердження дійсної вартості майна та суми компенсації, яка підлягає стягненню з такого. Згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою Наказ Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159), ринкова вартість КТЗ (його складників) - вартість, за яку можливе відчуження КТЗ (його складників) на ринку подібного КТЗ (його складників) на дату оцінки за договором, укладеним між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу. Загальні визначення баз оцінки, порядку їх застосування і відповідних їм видів вартості наведені в Національному стандарті № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (Розділ ІІ). За розділом ІІІ Методики основним підходом до визначення ринкової вартості КТЗ є порівняльний підхід. Порівняльний підхід ґрунтується на аналізі цін продажу (пропозиції) КТЗ, ідентичних або аналогічних оцінюваному на первинному чи вторинному ринках КТЗ, з відповідним коригуванням, що враховує відмінності між об`єктом порівняння та об`єктом оцінки. Під первинним слід розуміти ринок нових КТЗ, під вторинним - ринок КТЗ, які були в користуванні. Для визначення вартості за порівняльним підходом використовуються статистично усереднені цінові дані КТЗ, які були відчужені в Україні, за умов, що вони відповідають змісту поняття «ринкова вартість», зокрема ґрунтуються на даних ринку КТЗ і зведені в довідниках, до яких висуваються вимоги щодо науковості, об`єктивності, об`ємності інформації. Найбільш вірогідним методом порівняльного підходу до оцінки КТЗ є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТЗ. За цим методом вартість визначається на базі середньої ціни продажу (пропозиції) ідентичного КТЗ з відповідним строком експлуатації. Подальше коригування враховує різницю між пробігом, комплектністю, укомплектованістю, технічним станом об`єкта порівняння та об`єкта оцінки. У разі неможливості визначення вартості КТЗ з урахуванням цін ідентичних КТЗ допускається використання методу, заснованого на аналізі цін аналогічних транспортних засобів. За цим методом вартість КТЗ визначається відповідно до цінових даних, аналогічних, але не ідентичних КТЗ, з належним або скоригованим строком експлуатації. Подальше коригування вартості здійснюється шляхом врахування різниці між пробігом, комплектністю, укомплектованістю, технічним станом об`єкта порівняння та об`єкта оцінки. Відповідно до п. 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити, зокрема письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. Так поданий звіт про оцінку та уточнений звіт містить застереження, щодо неможливості особистого огляду транспортного засобу, проведення оцінки без його огляду та відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки. Крім того в судовому засіданні свідком повідомлено про використання при оцінці об`єкту дослідження комп`ютерних баз даних з програмним забезпеченням, наявних у Додатку 6 до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. За таких обставин, з урахуванням поданих звітів та показів свідка, відсутності інших доказів на підтвердження дійсної вартості майна на момент розгляду справи, поданих відповідачем, суд оцінює звіт про оцінку майна, як допустимий доказ у цій справі. Посилання представника відповідача на те, що на момент розгляду справи закінчено дію сертифікату оцінювача спростовується поданими до уточненого звіту сертифікатом. Посилання сторони відповідача на судову практику у справах № 753/21177/16-ц (сума страхового відшкодування), № 200/12295/17 (матеріальна шкода, спричинена внаслідок ДТП), № 461/2217/19 (матеріальна шкода, спричинена внаслідок ДТП), № 753/3055/18 (реалізація майна у виконавчому провадженні), № 523/17998/17 (визначення вартості майна відповідно до звіту про незалежну оцінку), суд не приймає до уваги, як не релевантну. Таким чином суд висновує, що позивачкою обрано належний спосіб захисту порушеного права в цій частині позову та доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення позову про поділ майна подружжя шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації 1/2 частини вартості спільного сумісного майна подружжя в розмірі 134\~305,00 грн. При цьому, з набранням законної сили судовим рішенням про поділ майна подружжя шляхом стягнення компенсації частки вартості припиняється право позивачки на спільну сумісну власність в порядку ч. 3 ст. 372 ЦК України, а тому додаткового визнання за відповідачем права приватної власності на спірне майно, яке є зареєстрованим, не передбачається. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою сплачено судовий збір у загальному розмірі 1 343,10 грн (при зверненні до суду з позовом 1 073,60 грн та 137,60 грн /а.с.1, 2/, доплачено під час збільшення позовних вимог 131,80 грн та 0,10 грн /а.с.61/), сплачено 605,60 грн за подання заяви про забезпечення позову, задоволеної судом /а.с.34/. Позовна заява подана з приводу визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з відповідача компенсації вартості майна у розмірі 134\~305,00 грн, відтак судовий збір за позовними вимогами майнового характеру становить 1343,05 грн. Також позивачкою, за проведення дослідження з оцінки транспортного засобу, сплачено 2\~000,00 грн /а.с.59/ Відтак, оскільки позов задоволено в частині стягнення компенсації у сумі 134 305,00 грн, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 343,05 грн, витрати, пов`язані зі забезпеченням позову на суму 605,60 грн та витрати, понесені у зв`язку з отримання доказів на суму 2\~000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial