Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , який помер і спадкоємцем якого є [PERSON] , що складається з суми позики у розмірі 11 256 000, 00 грн, що становить еквівалент 300 000, 00 доларів США, неустойку у розмірі 97 476 960, 00 грн, інфляційні втрати у розмірі 4 249 825, 65 грн, три відсотки річних у розмірі 801 117, 30 грн, нараховані за період з 12 вересня 2021 року по 25 січня 2024 року. Згідно з договором позики від 11 березня 2020 року [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у позику грошові кошти у розмірі 300 000, 00 доларів США, які останній зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 11 вересня 2021 року. У порушення умов договору позики, грошові кошти не повернено, у зв`язку із чим виникла заборгованість перед [PERSON] . Відповідач не визнав позову, у відзиві просив відмовити у задоволенні, заперечуючи вказав, що після укладення договору позики 11 березня 2021 року сторонами укладено меморандум, згідно з яким вони погодили, що на виконання умов договору позики укладено договори на нерухоме майно, що належало на праві власності ТОВ «Губницький завод будівельних матеріалів». 12 березня 2021 року [PERSON] вніс на розрахунковий рахунок ТОВ «Губницький завод будівельних матеріалів» оплату за вищезазначену нерухомість у розмірі 1 498 536, 12 грн. Сторони погодили, що у разі повернення відповідачем коштів у сумі 300 000, 00 доларів США [PERSON] у строк до 11 жовтня 2021 року, зобов`язання відповідача за договором позики від 11 березня 2020 року, зазначеному у пункті 1 цього меморандуму, є припиненими. У випадку, передбаченому пунктом 2 цього меморандуму [PERSON] зобов`язується здійснити переоформлення нерухомості, вказаної у п. 1 цього меморандуму, на користь відповідача або будь-якої іншої третьої сторони, за погодженням із відповідачем. Таким чином за [PERSON] , спадкоємцем якого є позивач, зареєстровано нерухоме майно, яке було включено до меморандуму і зазначено у його пункті 1. При цьому відповідач наголошує, що все майно, зазначене у меморандумі від 11 березня 2021 року перебуває під арештом, тому виконання його умов стає неможливим. Також представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у частині стягнення суми неустойки, трьох відсотків річних, інфляційних втрат, оскільки нараховані у період дії карантину і воєнного стану. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 02 лютого 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 06 лютого 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 06 лютого 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 47-48/. 07 лютого 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду справи у загальному позовному провадженні /а. с. 50-51/. Також ухвалою суду від 07 лютого 2024 року задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 1, 0000 га, кадастровий номер 3222081600:03:001:0050, місце розташування: Київська область, Іванківський район, Кропивнянська сільська рада, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1972701732220, належну на праві власності [PERSON] /а. с. 53-56/. 23 лютого 2024 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, а також клопотання про зупинення провадження у справі, про передачу справи за підсудністю, про залучення третьої особи на стороні відповідача, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору /а. с. 64-76, 77-78, 79-80, 81-82/. 11 квітня 2024 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про витребування оригіналу документу - Меморандуму від 11 березня 2021 року /а. с. 90/. Також 11 квітня 2024 року суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про доручення доказів, зареєстроване у суді 06 березня 2024 року, і повернено заявникові /а. с. 91/. Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача про залучення третьої особи на стороні відповідача, про зупинення провадження у справі, про передачу матеріалів справи за підсудністю /а. с. 96-98/. 11 квітня 2024 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 92-93/. 28 травня 2025 року представник відповідача подала до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. Представник позивача позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, наголошуючи на тому, що позивач є громадянкою рф, юридична особа, керівником якої вона є, зареєстрована і здійснює господарську діяльність на тимчасово окупованій території АР Крим. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 11 березня 2021 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір позики, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л. за № 660 /а. с. 7/. Відповідно до пункту 1 договору позики від 11 березня 2021 року позикодавець ( [PERSON] ) передав, а позичальник ( [PERSON] ) прийняв у позику грошові кошти у сумі 300 000, 00 доларів США, що на день укладення цього договору в еквіваленті національної грошової одиниці України - гривні, за офіційним курсом Національного банку України, становило суму 8 310 480, 00 грн, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 11 вересня 2021 року. Згідно з пунктом 2 договору позики повернення позиченої суми грошових коштів повинне проходити у готівковій формі у місті Києві у доларах США. За пунктом 4 договору у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за даним договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 1 % від позиченої суми. Своїм підписом у договорі позичальник підтвердив факт отримання грошових коштів від позикодавця, згідно з пунктом 9 договору. [INFO] позикодавець [PERSON] помер. Його дружина [PERSON] , яка є єдиною спадкоємицею, вступила у спадщину і приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грушицькою В. В. заведена спадкова справа 11 липня 2023 року за № 19/2023. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Таким чином з відкриттям спадщини до позивача перейшли всі права та обов`язки за договором позики від 11 березня 2021 року як до нового кредитора. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Представник відповідача, посилаючись на те, що позивач перебуває на обліку у фіскальних органах держави-агресора як індивідуальний підприємець та директор ТОВ «Данко-лтд» із статусом «діюче», що свідчить про наявність у неї громадянства рф та опосередковане фінансування військової агресії проти України шляхом сплати податків до бюджету на тимчасово окупованої території АР Крим, надала витяги з офіційних джерел держави-окупанта. При цьому не може такі документи враховувати як докази, на підставі статті 78 ЦПК України, оскільки всі сайти держави-агресора в Україні не доступні, а окрім цього, їхній зміст викладено іноземною мовою, офіційного перекладу на державну мову не надано. На противагу таким доводам стороною позивача надано нотаріально засвідчену 28 травня 2025 року копію паспорту громадянки України [PERSON] та копії відповідей від 14 червня 2024 року № 48-01/878 і від 27 червня 2024 року № 48-01/965 з Офісу Президента України на адвокатські запити щодо надання інформації стосовно припинення громадянства України [PERSON] , згідно з якими такі матеріали на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства у встановленому порядку не надходили. Також Державна міграційна служба України надала відповідь від 01 липня 2024 року на адвокатський запит з цього ж питання, що за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУ ДМС в АР Крим, УДМС в місті Севастополі та окремих територіальних підрозділів ГУ ДМС у Донецькій області та УДМС у Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження, і територіальні підрозділи ДМС, які знаходяться на території, де ведуться активні бойові дії), процедура громадянства України стосовно [PERSON] ( [INFO] ) не ініціювалася, відповідно подання про втрату вказаною особою громадянства України до Державної міграційної служби України не надходило, Головою Державної міграційної служби України не затверджувалося, до Комісії при Президентові України з питань громадянства не подавалося. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до положень частини першої ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Передбачені частиною другою ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15, а також Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц). Згідно з пунктом 18, 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України 2003 року, доповненого Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Встановлено, що відповідач порушив грошове зобов`язання, тому має сплатити суму боргу з врахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, а також передбачену договором неустойку у розмірі 1 %, проте, враховуючи положення пунктів 18, 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України 2003 року, доповненого згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року, нараховані за період з 12 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Отже стягненню підлягають суми, нараховані за 165 днів у період з 12 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року: сума неустойки у розмірі 1 %, згідно з пунктом 4 договору позики від 11 березня 2021 року - 18 572 400, 00 грн, сума трьох відсотків річних, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, - 152 649, 86 грн, сума інфляційних втрат - 739 474, 43 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial