Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, законним представником яких є [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою та виселення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві № 870/6 від 11.12.2017 року «Про забезпечення службовим житлом працівників Головного територіального управління юстиції у місті Києві» службова однокімнатна квартира загальною площею 49,0 кв.м., житловою 17,0 кв.м. розташована за адресою [ADDRESS] , виділена [PERSON] , на сім`ю з чотирьох осіб. Наказом Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21.02.2018 року № 635/03 [PERSON] звільнено з займаної посади державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 03.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені у поданій позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідачів заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на поданий до суду відзив. Вказувала, що відповідач [PERSON] не припинив трудових відносин з Міністерством юстиції України, а з 21.02.2018 року переведений для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, явку в судове засідання представника не забезпечила. Направило до суду заяву, якою просить ухвали рішення в інтересах та на користь дитини та розгляд справи провести за відсутності представника служби. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві № 870/6 від 11.12.2017 року «Про забезпечення службовим житлом працівників Головного територіального управління юстиції у місті Києві» службова однокімнатна квартира загальною площею 49,0 кв.м., житловою 17,0 кв.м. розташована за адресою [ADDRESS] , виділена [PERSON] , на сім`ю з чотирьох осіб (він, дружина [PERSON] ,1984 року народження, син [PERSON] ,2012 року народження, син [PERSON] ,2014 року народження. Наказом Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 21.02.2018 року № 635/03 [PERSON] звільнено з займаної посади державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві за переведенням для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області. Власником спірного службового житлового приміщення є держава в особі Міністерства юстиції України. Відповідач [PERSON] станом на час розгляду справи не припинив трудових відносин з Міністерством юстиції України. Як вбачається з акту обстеження житлових умов та довідки від 22.05.2024 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у спірному службовому житловому приміщенні постійно проживають відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2014 року народження та внутрішньо переміщена особа, мати відповідача [PERSON] - [PERSON] . Спір, що виник між сторонами, стосується виселення зі службового житла. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до частини першої статті 18 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Водночас згідно з абзацами другим, третім частини першої статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення. Відповідач [PERSON] не припинив трудових відносин з Міністерством юстиції України, з 21.02.2018 року переведений для подальшої роботи в Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області, отже в силу ст.ст.124, 125 ЖК України його не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) констатував, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Верховний Суд зауважує, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до житла, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», §43). Статті 124, 125 ЖК Української РСР містять норми, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за винятком окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних норм є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Отже, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету, оскільки необхідне для забезпечення житлом інших працівників. Міністерству юстиції підпорядковані його територіальні органи - міжрегіональні управління юстиції. Суд погоджується з доводами представника відповідачів, що переміщення [PERSON] з одного територіального органу Міністерства юстиції України до іншого територіального органу Міністерства юстиції, для подальшої роботи не свідчить про те, що трудові відносини між [PERSON] та Міністерством юстиції України припинені. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2021 року у справі № 683/2317/18. Будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити обставини викладені позивачем у поданій позовній заяві, позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, та враховуючи що трудові відносини між [PERSON] та Міністерством юстиції України не припинені, тому виселення відповідачів зі службового житла не є необхідним у демократичному суспільстві, а відтак, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання осіб такими, що втратили право користування службовою квартирою та виселення, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed