Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Позовна заява мотивована тим, у період з 07.02.2015 до 07.08.2018 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . За час спільного проживання у шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 07.08.2018 у справі №380/863/18 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу малолітній син сторін проживає з позивачкою. Позивачка стверджує, що відповідач втратив інтерес до сина, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, не проявляє до нього жодного інтересу, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться його навчанням, здоров`ям, не забезпечує матеріально. З огляду на зазначені обставини, позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 06.03.2025 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 22.05.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача [PERSON] неодноразово надсилалась ухвала про відкриття провадження, яка повернулася до суду не врученою з відмітками Укрпошти про причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відтак, оскільки ухвала про відкриття провадження направлена відповідачу за його зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання листом рекомендованою кореспонденцією, суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи. Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради Панченко Л.В. у судове засідання не з`явилась, водночас надала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка та відповідач з 07.02.2015 до 07.08.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 07.08.2018 у справі №380/863/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Позивачка при реєстрації другого шлюбу змінила прізвище « [PERSON] » на шлюбне « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва шлюб серії [NUMBER] . Згідно з довідкою, виданою Тетіївським ліцеєм № 4 Тетіївської міської ради Київської області від 29.01.2025 № 02-05/21, батько учня 4-А класу [PERSON] - [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, школу та батьківські збори не відвідує, не забирає дитину додому зі школи, не цікавиться життям сина, участі у його вихованні не бере. Згідно з характеристикою учня 4-А класу [PERSON] , наданою Тетіївським ліцеєм № 4 Тетіївської міської ради Київської області, [PERSON] навчається у навчальному закладі з 2021 року. Мати [PERSON] та вітчим [PERSON] беруть активну участь у житті дитини, регулярно відвідують батьківські збори, цікавляться його життям, організовують правильне проведення вільного часу, моніторять поводження дитини в мережі Інтернет та інформаційну гігієну. Батька дитини вчителі ніколи не бачили, не спілкувалися з ним. За час навчання дитину жодного разу не відвідував, у вихованні сина участі не бере. Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради щодо розв`язання спору про позбавлення [PERSON] батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 10 квітня 2025 року № 150, встановлено, що позивачка [PERSON] проживає разом з дитиною [PERSON] у будинку свого чоловіка [PERSON] по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 2020 року не проживає, оскільки перебуває за кордоном. Місце та адреса його перебування не відомі, в інший спосіб з`ясувати фактичне місце перебування (проживання) [PERSON] не виявилося можливим. В ході вивчення та обговорення обставин зазначеної справи, Комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради дійшла висновку, що без проведення обстеження умов проживання батька дитини, вивчення його характеризуючих даних, матеріального стану, стану здоров`я, підтвердження дійсності і причин перебування за кордоном, отримання пояснень, а також враховуючи, що в Україні запроваджено воєнний стан, неможливо повноцінно підготувати висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав. З огляду на зазначене, орган опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради у прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Крім того, уході судового розгляду судом були допитані свідки. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що є учителем початкових класів Тетіївського ліцею № 4, де навчається малолітній [PERSON] . Мама [PERSON] цікавиться успіхами та поведінкою сина в школі, відвідує батьківські збори. Батька [PERSON] жодного разу у школі не бачила. Свідок [PERSON] зазначила, що є матір`ю позивачки та відповідно бабусею малолітнього [PERSON] . З 2018 року батько дитини [PERSON] не проживав з дочкою та онуком. Дитина не знає біологічного батька, який жодного разу не поцікавився життям дитини. Свідок Панченко Н.І. , яка є сусідкою та родичкою позивачки, зазначила, що давно не бачила відповідача, який виїхав з Тетієва та проживає з іншою жінкою. Вихованням малолітнього [PERSON] займається позивачка. Свідок [PERSON] , яка є бабусею позивачки, зазначила, що відповідач [PERSON] відмовився від малолітньої дитини, не цікавиться, що син їсть, як росте. [PERSON] не знає свого біологічного батька, який жодного разу не приїжджав до нього. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Виходячи з положення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§57, §58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, позивачкою доведено належними та допустимими доказами наявність вини в умисному ухиленні відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] . Водночас, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, а також належних та допустимих доказів в спростування доводів позивачки. Більш того, відсутні докази намірів відповідача як батька, зокрема: брати участь у житті дитини у будь-який доступний для нього спосіб; звернення його у відповідні органи для усунення перешкод у його спілкуванні з дитиною, коли такі вчинялися; матеріальної участі у забезпеченні своєї дитини; сприяння у забезпеченні їй належного фізичного, духовного та морального розвитку. Отже, встановивши факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , [INFO] , що стало підставою для звернення позивачки до суду, враховуючи відсутність доказів змін у поведінці відповідача в кращу сторону та намірів брати участь у житті дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав. При цьому, суд наголошує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідача спілкуватися із сином, бачитися з ним, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відтак, з огляду на наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved