Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

21.03.2025 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивує тим, що 05.08.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 103096517, відповідно до якого банк зарахував позичальнику на банківський рахунок грошові кошти в сумі 7000 грн, строком на 30 днів, зі сплатою 1,25% процентів від фактичного залишку кредиту за кожен день користуванням кредитом. Стандартна процентна ставка становить 5% процентів від фактичного залишку кредиту за кожен день користуванням кредитом. Комісія за надання кредиту - 770 грн (11 процентів від суми кредиту). 30.08.2021 між ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] було укладено договір позики № 75134725. Відповідно до п. 2 даного договору про надання позики сума позики становить 3000,00 грн, строк позики - 30 днів, процентна ставка (базова, фіксована) - 1,99 %, яка нараховується за кожен день користування позикою. Відповідно до положень договорів вони укладені дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України "Про електронну комерцію" договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Підписанням договорів відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з усіма їх істотними умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. 30.11.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 30-11-65, відповідно умов якого ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) відступило ТзОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за кредитним договором № 103096517 від 05.08.2021 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року відступило ТзОВ «Коллект центр» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за кредитним договором № 103096517 від 05.08.2021 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] 27.01.2022 року було укладено договір №27/01/2022, відповідно до якого ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" відступило на користь ТзОВ «Вердикт капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75134725 від 30.08.2021 року, що укладений між ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] 10.01.2023 року було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТзОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТзОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75134725 від 30.08.2021 року, що укладений між ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] . Таким чином, TOB «Коллект центр» наділено правом вимоги до відповідача за договорами № 103096517 від 05.08.2021 року та № 75134725 від 30.08.2021 року. Заборгованість за договорами відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитами: - за договором № 103096517 від 05.08.2021 року становить 58492,91 грн, проте позивач просить стягнути 50845,41, з яких: 6650 грн - заборгованість за тілом кредиту, 43425,41 грн - заборгованість за відсотками, 770 грн заборгованість за комісією; - за договором № 75134725 від 30.08.2021 року, становить 17031,50 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 5000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги -11940,00 грн, нараховані 3% річних - 11,50 грн, інфляційні 80,00 грн Зазначені суми заборгованості позивач просить стягнути на свою користь з відповідача разом із судовим збором - 2422,40 грн та витратами на правничу допомогу, що становлять 16000 грн. Ухвалою судді від 01.04.2025 року відкрито провадження за даною позовною заявою в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання. 28.04.2025 року та 26.05.2025 року до суду від відповідачки надійшли заяви, згідно з якими вона позовні вимоги визнає частково. Заперечує, щодо стягнення відсотків поза межами строку кредитування та витрат на правничу допомогу. 11.06.2025 року відповідачка у судове засідання не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи судовою повісткою. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного між сторонами договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 05.08.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 103096517, відповідно до якого банк зарахував позичальнику на банківський рахунок грошові кошти в сумі 7000 грн, строком на 30 днів, зі сплатою 1,25% процентів від фактичного залишку кредиту за кожен день користуванням кредитом. Стандартна процентна ставка становить 5% процентів від фактичного залишку кредиту за кожен день користуванням кредитом. Комісія за надання кредиту - 770 грн (11 процентів від суми кредиту) (а.с. 14-28). 30.08.2021 між ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] було укладено договір позики № 75134725. Відповідно до п. 2 даного договору про надання позики сума позики становить 3000,00 грн, строк позики - 30 днів, процентна ставка (базова, фіксована) - 1,99 %, яка нараховується за кожен день користування позикою. 30.08.2021 року між ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 75134725 до договору № 75134725, відповідно до якого позикодавцем збільшено суму позики до 5000 грн (а.с. 37-39). Договори укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором: по договору № 103096517 від 05.08.2021 року - U71360 (номер телефону [NUMBER] ), по договору № 75134725 від 30.08.2021 року - jrL52frLzr. Відповідно до положень Закону України "Про електронну комерцію" договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Дана обставина не заперечується сторонами і визнається судом, як факт укладення договорів позики № 103096517 від 05.08.2021 року та № 75134725 від 30.08.2021 року. Уклавши кредитні договори, сторони взяли на себе відповідні зобов`язання. 30.11.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 30-11-65, відповідно умов якого ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) відступило ТзОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за кредитним договором № 103096517 від 05.08.2021 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Відповідно до п. 2.1. вказаного Договору відступлення права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Згідно з реєстром боржників до договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року, до ТзОВ «Вердикт Капітал» перейшло право грошової вимоги до боржників ТОВ «Мілоан», в тому числі за кредитним договором № 103096517 від 05.08.2021 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] (а.с.67-71). 27.01.2022 року було укладено договір №27/01/2022, відповідно до якого ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" відступило на користь ТзОВ «Вердикт капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75134725 від 30.08.2021 року, що укладений між ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] (а.с. 72-78). 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 відступило ТзОВ «Коллект центр» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за кредитними договорами № 103096517 від 05.08.2021 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , та № 75134725 від 30.08.2021 року, що укладений між ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" та [PERSON] (а.с. 79-88). Як убачається з розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан», наданого позивачем, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 103096517 станом на 10.11.2021 року становить 29897,91 грн, з них: 6650 грн - заборгованість за тілом кредиту, 22477,91 грн - заборгованість за відсотками, 770 грн - заборгованість за комісією (а.с. 53, 54). Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал», наданого позивачем, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 103096517 станом на 10.01.2023 року становить 58492,91 грн, з них: 6650 грн - заборгованість за тілом кредиту, 51072,91 грн - заборгованість за відсотками, 770 грн заборгованість за комісією (а.с. 63). З розрахунку заборгованості ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" наданого позивачем, вбачається, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 75134725 станом на 27.01.2022 року становить 16940,00 грн, з них: 5000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 11940,00 грн - заборгованість за відсотками (а.с. 59-61). Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал»», наданого позивачем, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 75134725 станом на 10.01.2023 року становить 17031,50 грн, з них: 5000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 11940,00 грн - заборгованість за відсотками, нараховані 3% річних - 11,50 грн, інфляційні 80,00 грн (а.с. 64). Відповідно до розрахунків ТзОВ «Коллект центр» станом на 03.03.2025 року вбачається, що заборгованість [PERSON] : - за кредитним договором № 103096517 від 05.08.2021 року становить 58492,91 грн, проте заявлено до стягнення 50845,41, з яких: 6650 грн - заборгованість за тілом кредиту, 43425,41 грн - заборгованість за відсотками, 770 грн - заборгованість за комісією; - за договором № 75134725 від 30.08.2021 року становить 17031,50 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 5000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги -11940,00 грн, нараховані 3% річних - 11,50 грн, інфляційні 80,00 грн (а.с. 65, 66). З метою стягнення коштів за кредитними договорами у примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 2-127/11 (постанова від 01.02.2018 року) за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Доказами, наданими позивачем, підтверджується, що до позивача перейшли права вимоги за спірними кредитними договорами і він вправі пред`являти відповідні вимоги про стягнення коштів. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладених кредитних договорів такі договори у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ними прав і обов`язків сторін. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Цим же законом визначені особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі, яка розглядається, кредитні договори № 103096517 від 05.08.2021 року та № 75134725 від 30.08.2021 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що сторонами не заперечується. При цьому, відповідно частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач не заперечує факту отримання грошових коштів за спірним кредитними договорами. Разом з тим, заперечує щодо нарахованих відсотків та стягнення витрат на правничу допомогу. Аналізуючи надані позивачем розрахунки заборгованості [PERSON] за кредитними договорами № 103096517 від 05.08.2021 року та № 75134725 від 30.08.2021 року, суд зазначає, що вони розраховані не правильно і підлягають перерахунку, виходячи з наступного. Так, суд наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Разом з цим, зі спливом строку кредитування, кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит, виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Проте суд підкреслює, що зазначене не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання, зазначене є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/4518/16 від 05 квітня 2023 року. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. У справі, яка розглядається, за умовами укладеного між сторонами договорами № 103096517 від 05.08.2021 року та № 75134725 від 30.08.2021 року, останні укладено на строк 30 днів, з 05.08.2021 по 04.09.2021 та з 30.08.2021 по 29.09.2021, відповідно. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинен був повернути кредит та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків, тоді як позивач обраховує зазначені відсотки за кредитними договорами № 103096517 від 05.08.2021 року та № 75134725 від 30.08.2021 року до 03.03.2025 року, що не відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. Як вбачається із розрахунку заборгованості ТОВ "Мілоан", сума нарахованих [PERSON] відсотків по договору № 103096517 від 05.08.2021 року за період з 05.08.2021 по 04.09.2021 становить 2625,00 грн (87,50х30), тіло кредиту - 7000,00 грн, комісія - 770,00 грн (а.с. 53,54), внаслідок чого до примусового стягнення за цим договором підлягає виключно ця сума. Разом з тим, відповідно до вказаного вище розрахунку вбачається і не заперечується сторонами, що відповідачем було частково (04.09.2021 року), внесено кошти на погашення заборгованості за тілом кредиту в сумі 350,00 грн та відсотків - 679,00 грн. Отже, суд вважає, що правильним розміром заборгованості [PERSON] перед TOB «Коллект центр» за договором № 103096517 від 05.08.2021 року є сума 9366,00 грн, що складається з: 6650,00 (тіло кредиту, з врахуванням сплаченої суми), 1946,00 грн (нараховані відсотки в межах 30 днів, з врахуванням сплаченої суми), 770 грн - комісія, і саме ця сума підлягає стягненню з [PERSON] . Як вбачається із розрахунку заборгованості ТзОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів", сума нарахованих [PERSON] відсотків по договору № 75134725 від 30.08.2021 року за період з 30.08.2021 по 29.09.2021 становить 2985,00 грн (99,50х30), тіло кредиту - 5000,00 грн (а.с.59-62), внаслідок чого до примусового стягнення за цим договором підлягає виключно ці суми в загальному розмірі 7985,00 грн. Однак, відповідно до розрахунків ТОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект центр» вбачається нарахування [PERSON] по договору № 75134725 від 30.08.2021 року, станом на 10.01.2023 та 03.03.2025 року, 3% річних, (за ст. 625 ЦК України) - 11,50 грн, інфляційні - 80,00 грн (а.с. 64, 66). За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (стаття 551 ЦК України). Частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX (далі - Закон № 2120-IX) передбачає звільнення позичальника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання згідно з договором кредиту (позики), укладеним банком чи іншим кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Ураховуючи, що з 24 лютого 2022 року на території України введений воєнний стан, який діє і по даний час, тому нараховані позивачем відсотки та інфляційні за ст. 625 ЦК України, сплата яких передбачена Договором, підлягає списанню і в цій частині позовних вимог слід відмовити. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією (а.с.13). Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 619,17 грн судового збору. Щодо вимог представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то судом встановлено наступне. Згідно із ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 3 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів. Окрім того, витрати на правничу допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо така допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансово-розрахунковими документами. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Представником позивача надано суду договір про надання правової допомоги від 01.07.2024 року № 01-07/2024, укладений ТзОВ "Коллект центр" із адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» (а.с. 94, 95), заявку на надання юридичної допомоги № 75 від 01.02.2025 року (а.с. 97), прайс-лист вартості послуг (а.с. 95, 96), витяг з акту №5 із розрахунком витрат на юридичну допомогу від 28.02.2025 року за договорами позики № 103096517 від 05.08.2021 року та № 75134725 від 30.08.2021 року, з якого вбачається види юридичних послуг, наданих позивачу, та їх вартість, а саме: надання усної консультації з вивченням документів - 4000 грн, складання позовної заяви - 12000 грн, всього на суму 16000 грн (а.с. 98). Відповідно до ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не визнаються понесені позивачем витрати на правничу допомогу. Враховуючи характер інституту судових витрат, оплата послуг адвоката безпосередньо пов`язана з розглядом справи, а тому до уваги судом береться складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання ним відповідних робіт щодо правової консультації, збирання доказової бази, складання позовної заяви, клопотань, заяв, тощо, а також участь у судових засіданнях. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Аналізуючи вищевикладене та обсяг наданих представниками позивача послуг та виконаних робіт у даній справі, суд враховує, що дана категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання, що потребувало б додаткового часу на її вивчення. Пакет документів, що доданий до позовної заяви, також є наперед визначеним та не потребує великих зусиль для його зібрання, а додаткові пояснення надані представником по суті є підтвердженням обставин, викладених у позовній заяві. Виходячи з наведеного, враховуючи складність справи (розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження у зв`язку з малозначністю спору), ціну позову, обсяг наданих послуг, вимоги співмірності, розумності та справедливості, а також пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку, що заявлену до стягнення представником позивача суму витрат на правничу допомогу доцільно зменшити до 4000 грн. У задоволенні решти вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу необхідно відмовити.

Outcome: partial