Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, з урахуванням зміненої позовної заяви тим, що 03 листопада 2020 року між нею - громадянкою Держави Ізраїль та громадянином України [PERSON] було укладено шлюб, однак, спільного проживання та подружніх відносин, спільного бюджету та заощаджень у них з [PERSON] не було, спільного господарства вони не вели, спільних дітей не мали. Вона проживає в Державі Ізраїль, ніяких стосунків з відповідачем не підтримує. Зазначає, що не мала намір створити сім`ю, документи на нове прізвище згідно свідоцтва про шлюб вона не змінювала, а укладення шлюбу було необхідно відповідачу з метою виїзду за кордон. Вказує, що тимчасова віза у неї була до 02 січня 2021 року, яку не було продовжено. Після укладення шлюбу вона виїхала в Державу Ізраїль, за місцем свого постійного проживання. Взаємовідносини з відповідачем до реєстрації шлюбу та після були обмежені спілкуванням через мережу Інтернет; після реєстрації шлюбу шлюбних відносин не підтримували, спільного господарства не мали, жили окремим життям, один одного не утримували та спільного майна не набували. Посилається на те, що відсутність спільного побуту, ставлення позивача та відповідача до шлюбу, все це свідчить про укладення сторонами шлюбу без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя та його фіктивність. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати недійсним шлюб між нею та відповідачем, який зареєстровано Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 03 листопада 2020 року, актовий запис № 2756, з моменту його укладення та реєстрації. Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м.Дніпропетровська (Новокодацький районний суд міста Дніпра). 09 грудня 2024 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 січня 2025 року витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину кордону відповідачем за період з 01 січня 2020 року по 07 січня 2025 року. 24 березня 2025 року у підготовчому судовому засіданні судом було постановлено ухвалу без оформлення окремого документа про закриття підготовчого судового засідання з призначенням розгляду справи по суті. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без фіксації, задовольнивши позовну заяву в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Новокодацького районного суду міста Дніпра, однак заперечень суду не надав, про причини неявки суд не повідомив та не надав клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. 04 червня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, пояснення представника позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 03 листопада 2020 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що зроблено запис №2756, а після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 56). У частині 1 статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до ч. 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положеннями ст. 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 статті 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Статтею 40 СК України встановлено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практикуз астосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що за рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі фіктивності (ст. 40 СК України). Для визнання шлюбу недійсним на тій підставі, що шлюб є фіктивним (якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя) необхідно встановити докази, які б свідчили про наявність чи відсутність бажання створити сім`ю, спільне проживання подружжя, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення спільного господарства подружжям та інше. Відсутність мети щодо створення сім`ї може стосуватися, як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім`ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Відповідно до ст. 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена. Звертаючись до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним представник позивача посилалась на те, що відповідач мав на меті корисливі мотиви, які полягали у його бажанні виїхати за кордон. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Посилання представника позивача на те, що у сторін були відсутні спільне проживання та подружні відносини, не вели спільного господарства, не може вказувати про намір створення фіктивної сім`ї. Також суд зазначає, що добровільність реєстрації шлюбу між сторонами, а отже існування наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя, а також неподання належних та допустимих доказів фіктивності шлюбу, може бути підставою для обґрунтованого висновку про відмову в позові. При цьому, тривале не проживання подружжя у зв`язку з тим, що позивач є громадянкою Ізраїлю та не мала наміру проживати в Україні, саме по собі не вказує на фіктивність укладеного шлюбу. Крім того, посилання представника позивача на бажання позивача припинити сімейні стосунки та розлучитись з відповідачем є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. Фіктивність шлюбу оцінюється з урахуванням наміру на момент його укладання, а не поведінки подружжя під час перебування у шлюбі. Доводи сторони позивача щодо того, що метою укладення шлюбу для відповідача була можливість його виїзду за кордон є безпідставними, оскільки відповідно до наявних матеріалів справи відповідач виїхав за межі України не після одруження, а 29 травня 2022 року, тобто вже після повномасштабного вторгнення на територію України країни-агресора російської федерації. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, стороною позивача зазначено, що шлюб, укладений з відповідачем, є фіктивним, оскільки його укладено без наміру створення сім`ї, та набуття прав і обов`язків подружжя. На момент розгляду справи на підставі досліджених доказів судом не встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем був укладений без наміру створення сім`ї, набуття прав і обов`язків подружжя. Суд звертає увагу на те, що позивач звернулась з вимогами про визнання шлюбу недійсним лише у жовтні 2024 року, тобто майже через чотири роки після укладення шлюбу. Також позивачем не доведено відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя. Доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача був його виїзд за кордон, не дає підстав для визнання шлюбу недійсним відповідно до ст. 40 СК України, а будь-яких доказів цього позивачем не надано. Щодо наявної у матеріалах справи заяви [PERSON] від 22 грудня 2024 року, в якій він визнав позов та просив розглядати справу за його відсутності, то суд не приймає до уваги вказаний документ, оскільки вищезазначена заява була надіслана 30 грудня 2024 року від імені відповідача з м. Одеса засобами поштового зв`язку «Укрпошта», при цьому, згідно наданої Державною прикордонною службою України інформації, відповідач [PERSON] здійснив перетнув кордон України у напрямку «виїзд», тобто, виїхав за межі країни 29 травня 2022 року, і відомості про його повернення на територію України відсутні. Зазначене вище свідчить про неможливість здійснення відправлення вищевказної заяви відповідачем з м. Одеси, а тому така заява не може бути прийнята судом як визнання позову відповідачем. У справі № 285/720/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та непроведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем не представлено суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що відповідачем укладено шлюб з позивачем без вільної згоди жінки та чоловіка, без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, тобто позивачем не доведено обставин, на які вона посилалась в обґрунтування позову, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання шлюбу недійсним відповідно до положень Сімейного кодексу України. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed