Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

[PERSON] 10 червня 2019 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання права власності в порядку спадкування на грошові кошти за договором банківського вкладу, що знаходяться на рахунку [NUMBER] в ТВБВ № 10026/0104 філії Головного управління по м.Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк» в розмірі 9152,17 грн. Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її матір [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на вищезазначені грошові кошти в сумі 9152,17 грн. Позивач стверджує, що оформити свідоцтво про право на спадщину не змогла. Звернувшись 10 грудня 2019 року до державного нотаріуса Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець О.П. із проханням видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти, що залишилася після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем не було надано документів, які підтверджують останнє місце проживання спадкодавця. Таким чином, як стверджує позивач, вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права. Посилаючись на ряд норм чинного законодавства, просила суд ухвалити судове рішення, яким визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на грошові кошти в розмірі 9152 грн., факт наявності яких у філії Головне управління по м.Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк» підтверджується повідомленням відповідача від 21.11.2019 року № 46/12-05/23482БТ. 26 березня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засіданні на 28.05.2025 року. 28.05.2025 року від представника відповідача через електронний суд надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позову заперечив з посиланням на те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не є належним відповідачем у справі. Крім того, позивачем не було подано банку підтверджуючих документів щодо спадкування, а саме Свідоцтва по право на спадщину, а відтак встановлені законом підстави для видачі коштів відсутні. Крім того, доказів того, що відповідачем наявність суб`єктивного права позивача як власника не визнається чи оспорюється відповідачем, не подано. Ухвалою суду від 28.05.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 13.06.2025 року. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового розгляду належним чином повідомлена. Представник відповідача у задоволенні позовних вимог просила суд відмовити повністю. Свою правову позицію аргументувала тим, що відповідач, згідно чинного законодавства України, не наділений повноваженнями визначати коло спадкоємців померлого вкладника. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки банк є неналежним відповідачем у цьому спорі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 10.06.2019 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сакського міськрайонного управління юстиції в Автономній Республіці Крим 29 квітня 2013 року, актовий запис № 160. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частин першої та другої статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Ст.1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця . Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Якщо спадкодавець мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається відповідно до Закону України "Про міжнародне приватне право". Згідно з пунктами 1.13, 1.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, місце відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання спадкодавця; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (рішення суду, документи, до яких вносились відомості про місце проживання тощо). Місце відкриття спадщини не може підтверджуватись свідоцтвом про смерть. У разі відсутності у спадкоємців документа, що підтверджує місце відкриття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям їх право на звернення до суду із заявою про встановлення місця відкриття спадщини. У такому випадку місце відкриття спадщини підтверджується копією рішення суду, що набрало законної сили. З матеріалів справи вбачається, що померла [PERSON] була матір`ю Позивача, про що свідчить копія Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом ЗАГС міста Кадневка Ворошиловоградської області 12.11.1979 року та копія Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 08.09.1989 року, виданого відділом ЗАГС міста Стаханова Ворошиловоградської області. Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 1 статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частинами 1, 5 статті 1061 Цивільного кодексу України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. За змістом частини 2 статті 1228 Цивільного кодексу України, право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Зобов`язання банку щодо виплати процентів за договором вкладу не припиняється зі смертю вкладника, входять до складу спадщини та триває до дня, який передує дню повернення коштів спадкоємцям. Позивач зазначала, що є єдиним спадкоємцем першої черги за законом щодо спадкового майна, що яка залишилася після смерті її матері [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2019 року позивач звернулася до державного нотаріуса Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець О.П. із проханням видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти, що залишилася після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак, державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець О.П. 10.12.2019 року винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що до спадкової справи не подані документи з останнього місця проживання померлої, а відтак неможливо встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину та визначити частку у спадщині спадкоємця за законом. Як вбачається зі змісту постанови, спадкодавець [PERSON] , [INFO] , на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою : [ADDRESS] , проте документи, які б підтверджували останнє місце проживання померлої, позивачем нотаріусу не було подано. Проте відповідно до довідки від 28.08.2017 року № 0000309110 від 28.08.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, було встановлено фактичне місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. В розумінні ч.10 ст.187 ЦПК України місцем проживання особи вважається її зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання. Відповідно до п.12 ч.1 ст.2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Згідно п. 5-1 ч.1 ст.7 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» до Реєстру вноситься така інформація про особу: відомості про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, зняття особи з реєстрації місця проживання або про зміну місця проживання (перебування) особи. Зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що спадкодавець [PERSON] , [INFO] , на момент смерті була зареєстрована за адресою : [ADDRESS] . Таким чином, зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання спадкодавця була [ADDRESS] . Ч.1-3 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративну процедуру". За змістом ст.5 цього Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо). Таким чином, належним доказом реєстрації фактичного місця перебування внутрішньо-переміщеної особи є довідка про взяття на облік такої особи. Правильність такої правової позиції підтверджується викладеним в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №320/9940/21 та постанові Одеського апеляційного суду від 23.02.2023 року у справі №522/15147/22 . Отже, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи підтверджує зареєстроване місце перебування. Відповідно до пунктів 1.13, 1.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, місце відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання спадкодавця; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (рішення суду, документи, до яких вносились відомості про місце проживання тощо). Отже, перелік документів, які можуть підтверджувати місце відкриття спадщини не є вичерпним. Аналіз змісту зазначених вище нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку про те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи також може вважатися документом, що підтверджує зареєстроване місце перебування. За таких обставин належним способом захисту порушеного права позивача було оскарження постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії в судовому порядку, про що було роз`яснено нотаріусом у постанові від 10.12.2019 року. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом спору є визнання права власності на грошові кошти в порядку спадкування, а не оскарження постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, Нотаріус не є відповідачем у справі. Таким чином, вихід суду за межі заявлених позовних вимог вважалося б порушення принципу диспозитивності цивільного процесу. Крім того, відповідачем у справі є ПАТ «Державний ощадний банк», який не є належим відповідачем у справі. Частинами 1 та 3 статті 1296 Цивільного кодексу України передбачено, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1228 ЦК України встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (ч.2 ст.1228 ЦК України) Якщо особа, при житті, яка відкрила вклад у фінансовій установі, не зробила розпорядження банку щодо своїх коштів на випадок смерті, то підставою звернення в банк є нотаріально оформлений документ про право на спадщину, де вказується спадкоємець, частка в загальній сумі спадщини та реквізити рахунку. П.17 Інструкції Про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 № 162, фізична особа має право зробити відповідне розпорядження надавачу платіжних послуг щодо коштів, що їй належать, на випадок своєї смерті. Дія розпорядження може бути повністю або частково скасована заповітом відповідно до статті 1228 Цивільного кодексу України. Надавач платіжних послуг здійснює виплату вкладу (частини вкладу)/коштів спадкоємцю власника вкладного (депозитного)/поточного/ платіжного рахунку на підставі документів, визначених законодавством України. Отже, відповідно до чинного законодавства України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом (стаття 1217 ЦК України). Статтею 1228 ЦК України та п. 17 Інструкції № 162 від 29.07.2022 року передбачені форми розпорядження банківським вкладом. Відповідно до положення вказаної статті вкладник-спадкодавець може розпорядитися своїм банківським вкладом не тільки шляхом складання заповіту, а й залишивши відповідне розпорядження (заповідальне розпорядження) банку. Отже, якщо особа, яка відкривала вклад у фінансовій установі, при житті не зробила розпорядження банку щодо своїх коштів на випадок смерті, то підставою звернення в банк є нотаріально оформлений документ про право на спадщину, де вказується спадкоємець, частка в загальній сумі спадщини та реквізити рахунку. Підставами для видачі банком (фінансовою установою) вкладу є свідоцтво про право на спадщину, дозвіл нотаріуса і рішення суду. Відповідно до вимог ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно із ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. Оскільки сторонами спірного договору банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник(кредитор), а зобов`язання банку виплачувати проценти на суму вкладу не є нерозривно пов`язаним з особою вкладника, то таке зобов`язання відповідача не припиняється внаслідок смерті вкладника, входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємця. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Згідно з частинами 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав). З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права. Крім того, оскільки підтверджуючі документи щодо спадкування, а саме Свідоцтво по право на спадщину у позивача відсутнє, відповідачем жодних прав позивача не порушено. Доказів того, що відповідачем наявність суб`єктивного права позивача як власника не визнається чи оспорюється відповідачем, не подано. Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частина перша статті 315 ЦПК України встановлює перелік юридичних фактів, які можуть встановлюватися судом. Ч.2 ст.315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд роз`яснює позивачеві, що з метою захисту її порушеного права їй необхідно звернутися до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту, а саме: місця відкриття спадщини. У такому випадку місце відкриття спадщини буде підтверджуватися копією рішення суду, що набрало законної сили. Оскільки із заявою про прийняття спадщини позивач звернулася до нотаріуса із додержанням встановленого ст.1270 ЦК України шестимісячного строку, додатково звертатися до суду із позовом про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини для захисту свого порушеного права у позивача не буде необхідності. Копія рішення суду про встановлення місця відкриття спадщини буде підставою для видачі нотаріусом позивачеві свідоцтва про право на спадщину, а свідоцтво про право на спадщину, в свою чергу, підставою для видачі депозитних коштів відповідачем. Крім того, позивач не позбавлений можливості захистити своє порушене право і в інший спосіб- шляхом оскарження до суду постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.12.2019 року, пред`явивши позов до державного нотаріуса Вишневої міської державної нотаріальної контори Білінець О.П. З урахуванням викладеного, на підставі статей 15, 16, 1058, 1061, 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1228, 1261, 1268, 1296 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed