Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , Шевченківський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), про зменшення розміру заборгованості по аліментам. В обґрунтування позову зазначає, що 24.06.2019 року Шевченківським районним судом міста Києва на підставі заяви [PERSON] видано судовий наказ про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 18.04.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Вищевказаний судовий наказ було звернуто до примусового виконання до Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). В червні 2021 року його син [PERSON] , [INFO] , закінчив гімназію №237 та вирішив навчатися у «Київському транспортно-економічному фаховому коледжу Національного транспортного університеті». З липня 2021 року [PERSON] , [INFO] , почав проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] , аж до його повноліття. Не зважаючи на зміну обставин, відповідачка відмовилася забрати виконавчий документ з Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) та не повідомила державного виконавця про те, що їх син [PERSON] з липня 2021 року буде знаходитися на утриманні батька. Таким чином, заборгованість по аліментам на утримання сина продовжувала безпідставно нараховуватися за період з 01.07.2021 року по 27.06.2023 року та склала 117 612,88 грн. З огляду на викладене, просить суд звільнити його від заборгованості по сплаті аліментів за період з 01.07.2022 року по 27.06.2023 року на суму 87 538,57 грн., стягнути з відповідачки на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 798,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Ухвалою суду від 28.02.2024 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін (а.с. 36). Ухвалою суду від 24.10.2024 року здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін до розгляду справи в порядку загального позовного провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 83). Ухвалою суду від 04.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті (а.с. 95). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Буянов І.В. підтримали позов з підстав викладених у ньому та просили задовольнити. Відповідачка, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзиву не подала, викликалась до суду судовою повісткою за адресою реєстрації, однак конверт повернувся до суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні третя особа [PERSON] не заперечував проти задоволення позову, правом на подання письмових пояснень щодо позову не скористався. Представник третьої особи Шевченківський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у судове засідання не з`явився, правом на подання пояснень щодо позову не скористався. Крім того, третя особа була повідомлена про дату, час і місце судового розгляду шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету засобами ЄСІТС. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, його представника та третю особу, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові докази, які наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. 24.06.2019 року за заявою [PERSON] Шевченківським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 18.04.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7). Вищевказаний судовий наказ було звернуто до примусового виконання, внаслідок чого державним виконавцем Шевченківський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження [NUMBER]. З квітня 2019 року по червень 2023 року у виконавчому провадженні [NUMBER] нараховано заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 117 612,88 грн., що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 12-19). Постановою старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 06.10.2023 року у виконавчому провадженні [NUMBER] з боржника [PERSON] накладено штраф у розмірі 58 806,44 грн., внаслідок виникнення заборгованості по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки (а.с. 10). Разом з тим, [PERSON] , [INFO] , у 2021 році вступив до Відокремленого структурного підрозділу «Київський транспортно-економічний фаховий коледж Національного транспортного університету», фінансування коштів здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, термін навчання з 01.09.2021 року по 30.06.2025 року (а.с. 8). У судовому засіданні, яке було призначене на 29.01.2025 року, свідок [PERSON] надала суду покази, що вона є офіційною дружиною позивача [PERSON] з яким проживає за адресою: [ADDRESS] . Син позивача - [PERSON] , переїхав до них на постійне місце проживання коли йому було 16 років, оскільки він почав навчатись у коледжі, і йому так було зручно відвідувати навчальний заклад (а.с. 104-107). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] надав суду покази, що його син [PERSON] після закінчення 9-го класу вступив до коледжу, який знаходиться на правому березі міста Києва. Йому було не зручно туди їздити на навчання, тому він запропонував сину переїхати до нього в орендовану квартиру, де він проживає з дружиною. Дружина [PERSON] не заперечувала проти переїзду його сина від першого шлюбу. В квартирі [PERSON] проживав постійно, на вихідних їздив до матері в гості. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка, третя особа [PERSON] надав суду показання, відповідно до яких між ним, батьком та дружиною батька склалися добрі стосунки. Влітку 2021 року він вступив до коледжу. У липні 2021 року, враховуючи, що місце проживання батька розташоване ближче до навчального закладу, він переїхав до нього на постійне місце проживання, за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зазначив, що з моменту переїзду батько забезпечував його продуктами харчування, одягом, іншими необхідними речами, допомагав у навчанні, оплачував дозвілля та інші потреби (а.с. 126-129). Таким чином, оскільки іншого сторонами суду не доведено, при вирішенні справи суд виходить з того, що з липня 2021 [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком, знаходиться лише на його утриманні і спору про його місце проживання між сторонами немає. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до п. 17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Зазначене передбачено і ч.3 ст.181 СК України, якою визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога диктується положеннями ст. 273 СК України, за якою якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ст.188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Водночас, згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа, з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, має право звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому це можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Отже, факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку позивача на користь відповідачки. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що з липня 2021 [PERSON] , [INFO] перестав проживати з матір`ю і остання перестала його утримувати, а став проживати в родині батька, який повністю взяв на себе обов`язки по забезпеченню сина всім необхідним, тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом його звільнення від примусового стягнення аліментів на користь матері дитини. Як встановлено судом у даній справі, відповідачка не проживає більше одного року в одному житлі разом із сином [PERSON] , як одержувач сплачених позивачем аліментів на утримання спільного неповнолітнього сина, Дитина проживає разом із позивачем, який в період з часу з липня 2021 року і до 27.06.2023 року утримував сина. Також суд враховує ту обставину, що виникнення основної суми боргу по аліментам на дитину в розмірі 117 612,88 грн. відбулося в період з часу з квітня 2019 року по червень 2023 року, тобто і в той період, коли син сторін [PERSON] проживав у матері. Оскільки сторони не повідомили державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) про зміну умов проживання дитини, борг позивача по аліментам з цієї причин збільшувався. У відповідності до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи все вищевикладене, перевіривши розрахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні [NUMBER], на думку суду, позов слід задовольнити частково та звільнити позивача від заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.07.2022 року по 27.06.2023 року у розмірі 64 138,50 грн., що узгоджується із визначеними позивачем межами заявленої вимоги. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 91,74 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1 211,20 грн. х 73,26%, де 87 5538,57 грн. - ціна позову, 64 138,50 грн. - сума задоволених позовних вимог). Окрім цього, позивачем заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 798,00 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: - протокол №1-40-ц від 05.01.2024 року узгодження видів, обсягів та договірної ціни за надання професійної правової допомоги (виконання робіт) на суму 12 798,00 грн. (а.с. 28); - акт №1-40-ц від 05.01.2024 року приймання-передачі виконаних робіт з надання правничої допомоги за договором (а.с. 29); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер (а.с. 30-31). Таким чином, суд вважає доведеними витрати позивача на професійну правничу допомогу належними та допустимими доказами у розмірі 12 798,00 грн. Заяв про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу не надходило. Разом з тим, при розподілі витрат на професійну правничу допомогу, судом застосовуються положення п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, згідно з якими, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 375,81 грн. (87 5538,57 грн. х 73,26%, де 87 5538,57 грн. - ціна позову, 64 138,50 грн. - сума задоволених позовних вимог).

Outcome: partial