Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

Подільським районним судом міста Києва розглядається цивільна справа за позовом Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні земельною ділянкою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською Кароліною Сергіївною 27.07.2021 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 59591165), згідно із яким за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 42,9 кв.м по [ADDRESS] . Зазначається, що реєстрацію проведено на підставі довідки про технічні показники об`єкта та підтвердження адреси від 26.07.2021 № 21-115, виданої ТОВ «БІЛД-ІНВЕСТ ГРУПП». Зауважується, що згідно із інформацією КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 28.10.2024 № 062/14-10993 вбачається, що нерухоме майно на праві власності по [ADDRESS] на праві власності не зареєстровано. Як стверджується у позові, відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.11.2024 № 073-3419 вбачається, що Департамент не видавав, не реєстрував документи, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта по [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006. У позові вказується, що згідно із інформацією Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.03.2025 згідно з даними електронної бази документообігу, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва на земельну ділянку по [ADDRESS] не надавались. Наголошується, що відповідно до листів Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.03.2025 та Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.10.2024 встановлено, що в реєстрі адрес у місті Києві відсутні відомості про документи стосовно присвоєння об`єктам нерухомості поштової адреси: [ADDRESS] , розпорядження щодо присвоєння вказаної адреси не видавалися. Також зазначається, що згідно із інформацію Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.11.2024 встановлено, що Київська міська рада не приймала рішення про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність або у користування (оренду) будь-яким фізичним або юридичним особам. Окрім цього, вказується, що за інформаціями ТОВ «Київські енергетичні послуги» від 13.11.2024 та ПАТ «АК «Київводоканал» договірні відносини щодо надання послуг за адресою: [ADDRESS] з будь-якими особами підприємствами не укладались. У позові звертається увага на те, що відповідно до протоколу огляду місця події від 18.06.2024 земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006 по [ADDRESS] повністю захаращена побутовим сміттям та рослинністю, знаходиться внизу яру, з обох боків розташовані круті схили. На вказаній земельній ділянці не виявлено ознак будівництва чи розташування будь-яких споруд чи будівель. Акцентується, що відсутність на земельній ділянці будь-яких будівель чи споруд зафіксовано також спеціалістами Комунального підприємства «Київський інститут земельних відносин», які були залучені в якості спеціалістів під час огляду вказаної земельної ділянки у кримінальному провадженні № 62022100110000085 від 26.08.2022, за результатами якого виготовлено технічний звіт щодо вишукувальних робіт при здійсненні моніторингу земель та контролю за їх використанням і охороною. Крім того, у позові стверджується, що відповідно до інформації та тематичних карт ретроспективного супутникового моніторингу за період 2021-2024 роки території земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006 за адресою: [ADDRESS] , які надані Національним центром управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України листом від 17.01.2025, вбачається, що жодної споруди або будівлі по вказаній адресі за період не існувало. Як зауважується у позові, допитаний у кримінальному провадженні № 62022100110000085 від 26.08.2022 [PERSON] повідомив, що йому нічого не відомо про реєстрацію права власності на його ім`я об`єкта нерухомості по [ADDRESS] , до нотаріуса з даного приводу не звертався, жодних документів не підписував, за вказаною адресою ніколи не був. У позові вказується, що відповідно до інформації з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006 має наступні характеристики: площа 0,1 га; адреса: [ADDRESS] ; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення земельної ділянки - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); вид використання земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У позові звертається увага на те, що відповідно до даних ДЗК ФОП [PERSON] розроблено проєкт землеустрою відносно земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:85:629:0006, яка зареєстрована Відділом у м. Чернігові Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області. Водночас, акцентується, що відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.10.2024 державні кадастрові реєстратори відділу у м. Чернігові Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не здійснювали державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006. Таким чином, рішення про реєстрацію права власності від 27.07.2021 №59586605 (з відкриттям розділу) на неіснуючий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 42,9 кв.м, житлова площа 20,7 кв.м, літ. «А» по [ADDRESS] та подальша державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006 в Державному земельному кадастрі здійснені у порушення вимог чинного законодавства та підлягають скасуванню у судовому порядку. Відзив на позовну заяву не надійшов. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розглядати справу за правилами загального провадження. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 15.05.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судому засіданні 10.06.2025 прокурор підтримав доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. До матеріалів справи долучено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 29-30), з якого вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською Кароліною Сергіївною 27.07.2021 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 59591165), згідно із яким за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 42,9 кв.м по [ADDRESS] . При цьому, зі змісту вказаного витягу вбачається, що реєстрацію проведено на підставі довідки про технічні показники об`єкта та підтвердження адреси від 26.07.2021 № 21-115, виданої ТОВ «БІЛД-ІНВЕСТ ГРУПП». На а.с. 33 наявна копія довідки про технічні показники об`єкта та підтвердження адреси від 26.07.2021 № 21-115, виданої ТОВ «БІЛД-ІНВЕСТ ГРУПП» наступного змісту: «ТОВ "БІЛД-ІНВЕСТ ГРУПІ" повідомляє, що на замовлення гр. [PERSON] проведено технічну інвентаризацію літер "А". За результатами технічної інвентаризації виявлено об`єкт нерухомого майна, а саме літера "А" яка побудована господарчим способом у 1991 році, що відповідно до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 406 та Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2018 № 186) не належить до категорії самочинного будівництва та не потребує прийняттю в експлуатацію. Літера "А" має наступні технічні характеристики: "А" - житловий будинок, загальна плоша - 42,9 м2, жиглова плоша - 20.7 м2 Зазначений об?єкт нерухомого майна має наступну адресу: [ADDRESS] . Таким чином, літера "А" відповідає Державним будівельним нормам та готова до експлуатації.» Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.11.2024 № 073-3419 вбачається, що Департамент не видавав, не реєстрував документи, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта по [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006 (а.с. 48-49). Відповідно до листів Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.03.2025 (а.с. 56-57) та Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.10.2024 (а.с. 51-52) встановлено, що в реєстрі адрес у місті Києві відсутні відомості про документи стосовно присвоєння об`єктам нерухомості поштової адреси: [ADDRESS], розпорядження щодо присвоєння вказаної адреси не видавалися. В матеріалах справи міститься лист Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України від 17.01.2025 з тематичними картами ретроспективного супутникового моніторингу за період 2021-2024 роки території земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006 за адресою: [ADDRESS] , з яких вбачається, що жодної споруди або будівлі по вказаній адресі за період не існувало (а.с. 59-86) До матеріалів справи долучено лист Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.10.2024 (а.с. 88-89), зі змісту якого вбачається, що державні кадастрові реєстратори відділу у м. Чернігові Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не здійснювали державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006. Зі змісту наявного в матеріалах справи листа Департаменту земельних ресурсів від 23.10.2024 вбачається, що перевірки дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:85:629:0006 і 8000000000:85:629:0002, а також їх обстеження працівниками Департаменту протягом 2019 - 2024 років не проводились (а.с. 93-96). За інформаціями ТОВ «Київські енергетичні послуги» від 13.11.2024 (а.с. 102) та ПАТ «АК «Київводоканал» (а.с. 100) договірні відносини щодо надання послуг за адресою: [ADDRESS] з будь-якими особами підприємствами не укладались. Допитаний у кримінальному провадженні № 62022100110000085 від 26.08.2022 [PERSON] повідомив, що йому нічого не відомо про реєстрацію права власності на його ім`я об`єкта нерухомості по [ADDRESS] , до нотаріуса з даного приводу не звертався, жодних документів не підписував, за вказаною адресою ніколи не був (а.с. 129-131). Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2023 № 3411/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської Кароліни Сергіївни» приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Меженській К.С. анульовано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку з порушенням вимог статтей 3, 10, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 12, 42 Порядку 1127 під час розгляду, зокрема, і заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №46995852 від 27.07.2021, поданої [PERSON] (а.с. 120). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, зазначила, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункти 38, 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) та від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22). У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43). На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», окружна прокуратура листом від 06.03.2025 повідомила Київську міську раду про намір звернутися до Подільського районного суду міста Києва з даним позовом в інтересах держави. З матеріалів справи вбачається, що необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні охорони землі як національного багатства, зокрема спірної земельної ділянки, та захисту економічних інтересів держави, які полягають в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 179 Цивільного кодексу України визначено поняття «речі» - це предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Житловий будинок відповідно ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України є нерухомою річчю (нерухоме майно, нерухомість). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрацій. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) (в редакції на час проведення реєстраційних дій) загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності. Подібний висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 та об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18. Отже, до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 910/27779/14. Пунктом 1 ч. 3 ст. 3 вказаного Закону № 1952-IV передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, за умови якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 8 ст. 18 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації. Частиною 2 ст. 12 Закону № 1952-IV передбачено, що записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведено реєстраційні дії. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону № 1952-IV, одним з етапів проведення державної реєстрації прав є перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень. За ч. 1 ст. 22 Закону № 1952-IV документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 24 Закону № 1952-IV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127), передбачено, що він визначає підстави і процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до п. 40 Порядку № 1127 (в редакції на час проведення реєстраційних дій) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону та цим Порядком. Таким чином, аналізуючи вище вказані норми законодавства, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Пунктом 42 Порядку № 1127 (в редакції на час проведення реєстраційних дій) визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна. У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У свою чергу відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час проведення реєстраційних дій) для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Отже, законодавець чітко передбачив документи, які можуть бути підставою для реєстрації права власності на індивідуальні житлові будинки, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року. Крім того, додатково у листі Міністерства юстиції від 23.02.2016 № 8.4-35//18/1 «Щодо державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, збудованого до 05 серпня 1992 року» роз`яснено, що фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики є технічний паспорт на такий об`єкт. Для «альтернативного» механізму державної реєстрації, пунктом 42 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, подаються: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Однак, у справі, що розглядається підставою для здійснення держаної реєстрації права власності стали документи, які не передбачені пунктом 42 Порядку № 1127. При цьому, довідка про технічні показники об`єкта та підтвердження адреси від 26.07.2021 № 21-117, не є належним документом на підтвердження дати побудови об`єкта. Отже, вказані документи не є такими, що підтверджують будівництво майна до 05.08.1992 та набуття, зміну або припинення речових прав на нього. Отже, незважаючи на вищевказані вимоги законодавства, в порушення ст. 3, 10, 24 Закону № 1952-IV, п. 40, 42 Порядку № 1127, реєстрація права власності (з відкриттям розділу) на підставі рішення № 59591165 від 31.10.2021 спірного об`єкта нерухомого майна за [PERSON] проведена за відсутності технічного паспорта на житловий будинок, документів, які дають змогу встановити, що житловий будинок було побудовано до 05.08.1992, без направлення запиту до органів влади, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав для отримання інформації про реєстрацію до 01.01.2013 права власності на об`єкт нерухомого майна, а також відомостей з ЄДССБ про присвоєння поштової адреси та відомостей про земельну ділянку під вказаним майном та належність останньої [PERSON] . Крім того, наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2023 №3411/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської Кароліни Сергіївни» приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Меженській К.С. анульовано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку з порушенням вимог статтей 3, 10, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 12, 42 Порядку 1127 під час розгляду, зокрема, і заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46995852 від 27.07.2021, поданої [PERSON] . Таким чином, житловий будинок по [ADDRESS] як предмет матеріального світу не існує та не є річчю щодо якої можуть виникати цивільні права, у тому числі право власності, то відповідно і державна реєстрація права власності є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки право не може бути набуто у зв`язку із відсутністю самого об`єкту цього права. За таких обставин, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006 в Державному земельному кадастрі є незаконною. Формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено приписами ст. 79-1 Земельного кодексу України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 79-1 Земельного кодексу України (станом на 06.12.2021), формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Згідно ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон № 3613-VI) (станом на 06.12.2021) державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Статтею 11 Закону № 3613-VI визначено, що відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до норм та правил, технічних регламентів. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 3613-VI документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству. Пунктом 3 Розділу VII Закону № 3613-VI передбачено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, інші об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди, лінійні об`єкти енергетичної інфраструктури), право власності на які зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників таких об`єктів на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). За визначенням ст. 1, 25 Закону України «Про землеустрій» (станом на 06.12.2021) документація із землеустрою - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо, в тому числі, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно із ч. 3 ст. 29 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою у складі текстових матеріалів обов`язково містить пояснювальну записку, в якій зазначаються, зокрема, інформація про наявні в межах об`єкта землеустрою будівлі, споруди та речові права на них (у разі формування земельних ділянок, внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру). Відповідно до ч. 1-3 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. Статтею 3 Закону України № 3613-VI передбачено, що державний земельний кадастр базується на таких основних принципах як об`єктивність, достовірність та повнота відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно вимог Закону. Зокрема, ст. 9 Закону № 3613-VI передбачено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні. Водночас подана технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006 не відповідає вимогам ст. ст. 1, 3, 9, 11, 22 Закону України «Про державний земельний кадастр» та ст. ст. 25, 29 Закону України «Про землеустрій» в частині дотримання загальних вимог до змісту документації із землеустрою, оскільки містить недостовірні дані щодо розташування на земельній ділянці житлового будинку. Частиною 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в редакції, чинній станом на 06.12.2021, передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Таким чином, враховуючи, що документація із землеустрою не відповідала вимогам ст. ст. 1, 3, 9, 11, 22 Закону України «Про державний земельний кадастр» та ст. ст. 25, 29 Закону України «Про землеустрій», державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:629:0006, здійснена на її підставі, не відповідає вимогам чинного законодавства. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги керівника Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні земельною ділянкою є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 6 056,00 грн.

Outcome: approved