Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації та [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання незаконним розпорядження №667 від 29.11.2021 року, яким визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні їх малолітньої доньки [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з 05.04.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у якому народилась їх спільна донька [PERSON] , [INFO] . За твердження позивача з 07.11.2020 року вони разом не проживають, оскільки [PERSON] назавжди пішла від чоловіка. При цьому, рішенням комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 07.10.2021 року задоволено заяву [PERSON] про визначення його участі у вихованні малолітньої доньки [PERSON] та призначено зустрічі з дитиною один раз на тиждень, в середу протягом двох годин. В свою чергу Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація 29.11.2021 року видала розпорядження №667, яким визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні їх малолітньої доньки [PERSON] . На думку [PERSON] рішення комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення участі [PERSON] у вихованні доньки є незаконним у зв`язку з явною невідповідністю інтересам дитини, можливою загрозою її фізичному та психологічному здоров`ю. За твердженням позивача, рішення приймалось без повідомлення матері [PERSON] та її адвоката, без заслуховування їх думки і надання можливості подати наявні матеріали та доводи. При цьому, не було враховано наведених раніше обставин у запереченнях [PERSON] проти визначення способу участі батька у вихованні дитини. Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позов з підстав зазначених у позовній заяві та підтвердили, що [PERSON] не виконувала й не виконує оскаржуване розпорядження оскільки не погоджується із його змістом. Також, [PERSON] не змогла пояснити доцільність та потребу у ініціюванні нею позову про визнання незаконним розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про спосіб участі батька у вихованні їх малолітньої доньки після відкриття Подільским районним судом м. Києва провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні і спілкуванні з донькою [PERSON] та визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини. [PERSON] та його представник заперечили проти позову вказуючи на його безпідставність. Крім іншого, звертали увагу суду, що після ухвалення судового рішення, розпорядження органу опіки та піклування щодо визначення способу участі у вихованні дитини втратило силу. Оскільки саме судове рішення набуло юридичної сили і стало визначальним у вирішенні питань, пов`язаних із вихованням та спілкуванням з дитиною. Представники Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації та Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації заперечили будь-які процесуальні порушення щодо порядку та процедури проведення засідання комісії з визначення порядку та способу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дитиною. Більше того підтвердили, що остаточне рішення про участь [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дитиною приймалось після того, як з метою налагодження спілкування батька з донькою, а також зниження занепокоєння матері дитини щодо зустрічей батька з дитиною, рекомендували провести шість зустрічей щосереди в присутності психолога в Оболонському районному у місті Києві центрі соціальних служб у приміщенні центру, які не відбулися в зв`язку із тим, що мати дитини не привела дитину на такі зустрічі через зайнятість на роботі та без поважних причин. Також, стверджували, що розпорядження органу опіки та піклування щодо визначення способу участі [PERSON] у вихованні дитини не виконувалося [PERSON] , а після ухвалення судового рішення у справі за позовом про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною взагалі втратило силу. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині першій ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. [PERSON] 02.11.2022 року звернулася до суду з позовом до Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації та [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання незаконним розпорядження №667 від 29.11.2021 року «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні дитини». Відповідно до частини третьої ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга і третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За положеннями ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до частини першої ст. 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування. У частині першій ст. 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої ст. 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Частинами першою, третьою ст.159 СК України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. З указаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані та спілкуванні з дитиною. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо способів участі одного з батьків у вихованні дитини, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням служби у справах дітей та сім`ї, він може звернутися до суду для усунення перешкод та визначення судом способу та порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження служби у справах дітей та сім`ї, оскільки частиною третьою статті 159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення служби у справах дітей та сім`ї до вирішення спору. Предметом оскарження за даним позовом є розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації №667 від 29.11.2021 року «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні дитини». Разом з тим, судом установлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2024 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 14.05.2024 року, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з нею задоволено частково. При цьому, зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у вихованні і спілкуванні з донькою [PERSON] та визначено способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2023 року вбачається, що обставини прийняття комісією з питань захисту прав дитини Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації рішень за зверненням [PERSON] та розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 29.11.2021 року №667 «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні дитини» і їх виконання [PERSON] були предметом дослідження при розгляді судової справи про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Отже, [PERSON] мала можливість захистити свій інтерес під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати у листопаді 2022 року окрему судову справу щодо оскарження рішення служби у справах дітей та сім`ї. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18). Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі. На думку суду, у цій справі позивач не довела наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності щодо порушення свого права або інтересу, у зв`язку із чим позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed