Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ДП № 009925 від 25 березня 1998 року, яке видано [PERSON] , якій на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,15 га, на якій розташовано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Також відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії ДП № 009926 від 25 березня 1998 року, яке видано [PERSON] , якій у постійне користування виділена земельна ділянка площею 0,028 га, на якій розташовано вищевказане домоволодіння. На підставі договору купівлі-продажу від 06 лютого 1969 року [PERSON] придбала житловий будинок за вищевказаною адресою, збільшення розмірів якого було узаконено рішенням Таромської поселкової ради народних депутатів №162/4 від 18 жовтня 1990 року. 14 листопада 2003 року між ним та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого [PERSON] передала у його власність вищевказані домоволодіння та земельну ділянку, а він зобов`язався довічно утримувати [PERSON] . Зазначає, що він у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання, а [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] він не зміг зареєструвати право власності на житловий будинок і земельну ділянку через допущення нотаріусом під час укладення вищевказаного договору утримання грубої помилки і не зазначення того, що предметом договору також є приватна земельна ділянка під вказаним будинком, а здійснення державної реєстрації будинку без земельної ділянки неможлива, тому він не має можливості належним чином зареєструвати право власності на житловий будинок та земельну ділянку. На підставі викладеного він звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:665:0127 з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Від представника Дніпровської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що позивач звернувся до суду з позовною заявою, не обґрунтовуючи яким чином було порушено, не визнано або оспорено його право на володіння спірною земельною ділянкою саме Дніпровською міською радою, а також не надано доказів його звернення до Дніпровської міської ради з приводу порушеного в позовній заяві питання. 27 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпра задоволено заяву позивача [PERSON] про витребування у Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином засвідчених копій спадкової справи, яка була відкрита після смерті [PERSON] . Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 29 квітня 2025 року задоволено частково заяву [PERSON] про залишення без розгляду частини позовних вимог і повернення судового збору, якою залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до ДМР про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в частині позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок, а в іншій частині позовних вимог продовжено розгляд справи в загальному порядку. 19 травня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра закрито підготовче провадження у справі з призначенням справи до судового розгляду по суті. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача подала до суду заяву в якій просила проводити судове засідання без фіксації технічними засобами та винести рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. На підставі вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06 лютого 1969 року, який посвідчено Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-491 від 06 лютого 1969 року та зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації №12-63 від 14 лютого 1969 року, [PERSON] продав [PERSON] жилий будинок площею 22,1 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 910 кв. м. (а. с. 13-14). Також судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю Серії ДП № 009925 від 25 березня 1998 року та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6100983682024, який сформовано 09 грудня 2024 року, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Таромської селищної Ради народних депутатів від 20 лютого 1998 року № 28/1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,15 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 1210100000:08:665:0127 (а. с. 15-20, 80-81). Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею Серії ДП №009926 від 25 березня 1998 року і інформації Державного земельного кадастру про земельну ділянку на право власності та речові права на земельну ділянку, яка сформована 27 лютого 2025 року, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Таромської селищної Ради народних депутатів від 20 лютого 1998 року №28/1 надана земельна ділянка площею 0,28 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1210100000:08:665:0128 (а. с. 70, 82-83). Матеріалами справи підтверджено, що 14 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] належне їй домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке розташовано на земельній ділянці розміром 1\~780 кв. м, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. і зареєстровано в реєстрі за № 24-82 (а. с. 87). Також судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що 08 жовтня 2014 року складено відповідний актовий запис № 7143, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , яке видано Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 00014551410, який сформовано 08 жовтня 2014 року (а.с.9-10). Другою дніпровською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду надано відповідь 24 квітня 2025 року за № 392/9116 відповідно до якої зазначено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не заводилась (а. с. 131-132). В матеріалах справи наявна постанова Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 06 травня 2025 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у посвідченні договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з прилеглими двома земельними ділянками за вказаною адресою за кадастровими номерами 1210100000:08:665:0127 і 1210100000:08:665:0128, у зв`язку з тим, що земельні ділянки належать іншій особі (а. с. 142). Разом з тим, відповідно до рішення про державну реєстрацію прав № 7852550 та витягу з Державного реєстру речових прав № 423732419 від 23 квітня 2025 року, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а. с. 121-122). Отже, матеріалами справи підтверджено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, тобто інших спадкоємців на її майно не має, а [PERSON] на підставі договору довічного утримання належить житловий будинок, який розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , та якому було відмовлено у реалізації свої прав щодо розпорядження свої майном, що підтверджується постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори, а тому позивач відповідно до вимог чинного законодавства України належним чином звернувся до суду із вказаною позовною заявою саме до Дніпровської міської ради. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно із ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Пунктом «б» ч. 1 ст. 140 ЗК України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця. Частиною 1 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Крім того, у відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент укладання договору довічного утримання) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі № 686/9580/16-ц перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Згідно з правової позиції Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі №910/18560/16). Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону. Відтак, враховуючи принцип слідування землі за будівлею, за позивачем, який є власником житлового будинку на підставі укладеного із [PERSON] договору довічного утримання, наявні підстави для визнання право власності на земельну ділянку під ним, згідно з вимогами ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Таким чином, підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд, вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві не зазначено, що він бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved