Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.04.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 776301, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредит в сумі 7 000, 00 гривень строком на 30 днів. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (ТОВ «Він Фінанс) було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого, а також умов додаткової угоди № 25 до цього договору від 12.09.2019, ТОВ «Авентус Україна» відступило права грошової вимоги за кредитним договором, укладеним із відповідачем, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 25\~033, 32 гривень. з яких: 6\~978, 00 гривень сума основного боргу; 3\~768, 00 гривень сума боргу за процентами; 10\~927, 20 гривень сума боргу за простроченими процентами; 3\~360, 00 гривень штраф. Крім того, у відповідності до положень ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором № 776301 від 08.04.2019 в розмірі 38\~565, 23 гривень, з яких: 25\~033, 32 гривень сума заборгованості за кредитом; 11\~276, 67 гривень сума інфляційних втрат; 2\~255, 24 гривень 3 % річних. Також позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 13.02.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінг відправлення 0505206511669). (а.с. 32-33) За інформацією з офіційного веб-сайту Укрпошти вбачається, що вищевказане поштове відправлення було повернуто на адресу відправника із відміткою «за закінченням терміну зберігання». З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 13.02.2025 та судовими повістками, направлені відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулись до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Також судом було опубліковано оголошення про розгляд справи на офіційному вебсайті судової влади України. Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи. Як вбачається із матеріалів справи, 14.03.2025 до суду надійшло повідомлення адвоката відповідача про надання йому доступу до справи за допомогою електронного кабінету користувача ЄСІТС. Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. У строк, визначений судом ухвалою від 13.02.2025, від адвоката відповідача надійшов відзив на позов із викладеними у ньому запереченнями щодо задоволення позовни вимог. Відповідь на вищевказаний відзив від позивача не надішла. Ухвалою суду від 14.04.2025 у ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Він Фінанс» витребувано докази по справі. 24.04.2025, 28.04.2025 і 01.05.2025 на адресу суду надійшли витребувані вищевказаним судовим рішенням докази. Будь-які інші докази по справі, крім тих, що надані позивачем разом із позовною заявою та ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «Він Фінанс» на виконання вимог судового рішення, від учасників справи на адресу суду не надійшли. В судове засіданні представник позивача та відповідач та/або його адвокат повторно не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Від відповідача та/або його адвоката на адресу суду заява про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у його відсутність не надходили. Таким чином, учасники справи не з`явились в судове засідання без поважних причин. Водночас, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі і відсутність заперечень щодо проведення заочного розгляду справи, викладене у позовній заяві. Судом не встановлено, що нез`явлення представника позивача перешкоджає вирішенню спору. Враховуючи надання адвокатом відповідача відзиву та положення ст. 280 ЦПК України, підстави для проведення заочного розгляду справи відсутні. Враховуючи вищевикладене, клопотання представника позивача та положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність учасників справи (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання). Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 08.04.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 776301, за умовами якого ТОВ «Авентус Україна» зобов`язалось надати відповідачу кредит у безготівковій формі на споживчі (покриття побутових витрат) потреби в сумі 7 000, 00 гривень строком на 30 днів шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок, наданий клієнтом. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався одержати та повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Як вбачається з умов вищевказаного договору, його невід`ємною частиною є Правила надання коштів у позику, в тому і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», розміщені на сайті товариства. Відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (преамбула кредитного договору). 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» за плату на умовах, визначених цим договором. (а.с. 15-17зв.) Зважаючи на те, що вищевказаний договір факторингу було укладено до укладення договору позики, заборгованість за яким, є предметом спору, судом прийнято до уваги, що за цим договором факторингу право вимоги означає права грошових вимог до боржників по сплаті боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. 12.09.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» була укладена додаткова угода № 25 до вищевказаного договору факторингу, якою сторони погодили викласти п. 3.1.1 і п. 3.1.2 в новій редакції, залишивши інші положення договору без змін. (а.с. 18) У відповідності до п. 4.1. вищевказаного договору факторингу право вимоги переходить від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в день підписання ними відвідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. На виконання вищевказаних умов договору факторингу 12.09.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було підписано відповідний Реєстр прав вимог, у відповідності до якого вбачається відступлення ТОВ «Авентус Україна» ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги, зокрема до боржника за кредитним договором № 776301 від 08.04.2019 [PERSON] (а.с. 25-26) Як вбачається із довідки № 84/25-АГ, виданої 03.04.2025 ТОВ «Авентус Україна», останнє підтверджує здійснення ТОВ «Він Фінанс» (до зміни найменування - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») розрахунків за відступлення права вимоги до позичальників ТОВ «Авентус Україна» на підстав вищевказаного договору факторингу. (а.с. 92) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами кредитного договору № 776301 від 08.04.2019 передбачено право кредитодавця без згоди позичальника передавати права за цим договором третім особам (пп. 5 п. 2.1 договору). Суду не надано доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Крім того судом встановлено, що законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаному кредитному договору. Доказів того, що вищевказаний договір факторингу визнаний недійсним, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У ході розгляду справи судом встановлено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що позивач після відкриття провадження у справі змінив назву (найменування) з «Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на «Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» 25.07.2024. При цьому, організаційно-правова форма даної юридичної особи і її ідентифікаційний код «38750239» залишились незмінними. Судом прийнято до уваги, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означають її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Відповідно, дана обставина не має наслідком правонаступництво. Таким чином,\~у відповідності до умов вищевказаного договору факторингу в день підписання сторонами правочину відвідного Реєстру прав вимог, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу, в даному випадку з 12.09.2019, ТОВ «Він Фінанс» (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») стало новим кредитором відповідача. Посилання адвоката відповідача на ненадання належних та допустимих доказів факту передачі грошової вимоги до відповідача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не заслуговують на увагу, адже дана фінансова установа не є стороною дослідженого в ході розгляду справи договору факторингу, наданого стороною позивача в обґрунтування позовних вимог. Враховуючи вищевказане, твердження адвоката відповідача про відсутність належних доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за кредитним договором, заборгованість за яким є предметом спору, є безпідставними. Позивач вважає, що відповідачем порушено умови кредитного договору № 776301 від 08.04.2019, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом\~як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за\~законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із статтею 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно із ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію») Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор\~- це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6 і п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між його сторонами не було б укладено. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 08.04.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредит № 776301 в електронній формі, який було підписано з використанням позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором 961851. (а.с. 9) При укладенні кредитного договору відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, місце роботи, номер телефону, картку. (а.с. 9, 75-75зв.) Саме на вказаний ним номер телефону позивачем було направлено одноразовий ідентифікатор, яким відповідач скористався, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши договір. З урахуванням викладеного у відповідача відсутні підстави стверджувати про недостатність доказів на підтвердження підписання позичальником договору і порушення процедури укладення такого договору\~. Отже, факт укладення договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредит № 776301 від 08.04.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] підтверджується достатніми та належними доказами. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України\~є його процесуальним обов`язком. Отже судом встановлено, що вищевказаний кредитний договір укладено між фінансовою установою та відповідачем в електронній формі. Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач, підписуючи вищевказаний кредитний договір, підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами, зокрема Правилами надання коштів у позику, в тому і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», розміщеними на сайті товариства, повністю розуміє їх, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (преамбула кредитного договору). Відтак, слід дійти висновку, що при укладенні договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредит № 776301 від 08.04.2019, його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на\~суд покладено\~обов`язок під\~час ухваленні\~рішення вирішити,\~зокрема:\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються; чи\~є інші\~фактичні дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження; які\~правовідносини сторін\~випливають із\~встановлених обставин; яка\~правова норма\~підлягає застосуванню\~до цих\~правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Суд не приймає до уваги надану ТОВ «Авентус Україна» на виконання вимог ухвали суду інформацію за укладеним договором № 7377474 від 16.12.2023, оскільки такий доказ є неналежним в розумінні ст. 77 ЦПК України, адже не містить інформацію щодо предмета доказування. (а.с. 82-87зв) Із розрахунку заборгованості, здійсненого первісним кредитором на дату відступлення прав вимоги, вбачається, що заборгованість за договором № 776301 від 08.04.2019 становить 25\~033, 32 гривень, з яких: 6\~978, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 3\~768, 12 гривень заборгованість за процентами; 10\~927, 20 гривеь заборгованість за простроченими процентами; 3\~360, 00 гривень штраф. (а.с. 9зв.) Як вбачається з інформації за укладеним договором, наданої ТОВ «Авентус Україна», заборгованість за договором № 776301 від 08.04.2019 станом на 11.09.2019 становить 25\~033, 32 гривень, з яких: 6\~978, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 14\~695, 20 гривень заборгованість за процентами; 3\~360, 00 гривень штраф. (а.с. 20-24) Пред`явлена позивачем до стягнення сума заборгованості по позиці вказує на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договору факторингу позивачем і констатує суми заборгованості, визначені первісним кредитором. Водночас, із розрахунку здійсненого позивачем вбачається нарахування ним за період з 28.11.2021 до 28.11.2024 3 % річних в сумі 2\~255, 24 гривень та індексу інфляції, визначивши інфляційні втрати в сумі 11\~276, 67 гривень. (а.с. 28-39) Судом встановлено, що відображена у вищевказаній інформації за укладеним договором загальна сума заборгованості арифметично є невірною і становить 25\~033, 20 гривень, а не 25\~033, 32 гривень. Також судом встановлено, що відображена у вказаній інформації заборгованість по процентах (14\~695, 20 гривень) не узгоджується із сумою заборгованості по процентах, відображеною у розрахунку заборгованості, здійсненого первісним кредитором на дату відступлення прав вимоги (14\~695, 32 гривень). (а.с. 9зв., 20-24) З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається із повідомлення ТОВ «ФК «Вей Фор Пей» від 23.04.2025, яке надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунку ТОВ «Авентус Україна» № ВП-200417-1 від 20.04.2017, зокрема 08.04.2019 успішно перераховано кошти в сумі 7\~000, 00 гривень за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] ; код авторизації 604141; номер транзакції в систему WayForPay-creditplus - 1857433. (а.с. 78-81зв., 90-90зв.) Вищевказаний платіжний засіб - платіжну картку № [NUMBER] було вказано позичальником, що підтверджується інформацією з облікової картки клієнта, розміщеною в електронній системі товариства. (а.с. 75-75зв.) Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем позики за договором № 776301 від 08.04.2019 в сумі 7 000, 00 гривень. Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення позики (тіла кредиту) за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Однак, як вбачається з інформації за укладеним договором № 776301 від 08.04.2019, наданої ТОВ «Авентус Україна», яка за своєю суттю є розрахунком заборгованості по договору позики, відповідачем в рахунок погашення заборгованості по позиці (тілу кредиту) було сплачено 08.05.2019 22, 00 гривні. (а.с. 20-24) Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, визначений позивачем за позикою (тілом кредиту). Тому, враховуючи дані обставини, суд, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача за позикою (тілом кредиту), враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за за позикою (тілом кредиту) за договором № 776301 від 08.04.2019 в сумі 6 978, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість по відсотках за користування позикою. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 776301 від 08.04.2019, і порядок нарахування відсотків за користування позикою. Судом встановлено, що сторони вищевказаного договору погодили строк кредитування 30 днів (до 08.05.2019) з можливістю його пролонгації і узгодили нарахування процентів за користування позикою в межах цього строку кредитування. Судом встановлено сплату відповідачем 08.05.2019 в рахунок погашення нарахованих відсотків за користування позикою 378, 00 гривень, як те вбачається з інформації за укладеним договором № 776301 від 08.04.2019, наданої ТОВ «Авентус Україна». Відповідно, враховуючи положення п. 1.6 і п. 1.7 вищевказаного договору, строк користування позикою було продовжено на 30 днів з 09.05.2019, тобто до 07.06.2019. Водночас, як вбачається з інформації за укладеним договором № 776301 від 08.04.2019, наданої ТОВ «Авентус Україна», яка, як вже суд зазначав, за своєю суттю є розрахунком заборгованості по кредитному договору, позивачем здійснено нарахування відсотків до 05.09.2019. Досліджуючи нарахування відсотків, пред`явлених позивачем до стягнення, суд прийшов до висновку, що такі нараховані й поза межами строку кредитування. У зв`язку із чим суд наголошує, що проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України\~сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до\~ст. 1048 ЦК України\~поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Суд підкреслює, що зазначене вище не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому\~законом\~або договором. Статтею 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (п. 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому\~законом\~або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до\~ст. 625 ЦК України. Так само, якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до\~ст. 625 ЦК України. Суд зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за\~ст. 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому\~законом\~або договором. Суд звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених\~ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (п. 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування, то суд зауважує наступне. Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених\~законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи ч. 2 і ч. 3 ст.\~6\~і ст.\~627 ЦК України\~визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в п. 22 і п. 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. У частині третій\~статті 6 ЦК України\~зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя\~статті 6 ЦК України\~не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У\~статті 627 ЦК України\~зазначено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою\~закону\~за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі\~ст. 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Тобто твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння позивачем правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень\~ст. 625 ЦК України. Суд зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість у цивільних відносинах, які регулює\~глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (п. 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 613 ЦК України). Вищевказане узгоджується із правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як\~ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Пунктом 3.2 договору № 776301 від 08.04.2019 визначено, що нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти за користування позикою нараховуються щоденно, починаючи з дня надання позики в межах строку надання позики, визначено у п. 1.2 цього договору. За умовами вищевказаного договору можлива пролонгація строку кредитування, однак виключно за ініціативою позичальника за певних умов (п. 1.6). Автоматична пролонгація в односторонньому порядку строку кредитування цим договором не передбачена. Суду не надано належних доказів пролонгації строку кредитування за вищевказаним договором з 08.06.2019, відповідно судом не встановлено продовження такого строку. Отже, враховуючи вищенаведене, нарахування кредитором відсотків після закінчення строку кредитування суперечить умовам кредитування і нормам ст. 1048 ЦК України. Відтак, автопролонгація строку кредитування без згоди відповідача, у випадку наявності у позичальника на дату закінчення строку кредиту заборгованості, є безпідставною. У цій справі відповідач станом на дату закінчення строку кредитування мав заборгованість, водночас до суду відповідні вимоги були пред`явленні лише 11.02.2025, тобто через понад 5 років. Із п. 3.2 договору № 776301 від 08.04.2019 слідує, що строк кредування фактично є невизначеним, хоча п. 1.2. цього договору чітко визначено строк кредитування - 30 днів; поза межами чітко визначеного договором строку кредитування позичальник має сплачувати проценти, які при цьому є процентами за «користування кредитом», а не відповідальністю за порушення грошового зобов`язання. Отже, у вищевказаному кредитному договорі сторони нечітко та двозначно визначили умови щодо сплати процентів поза межами строку кредитування. Частиною восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачяться на користь споживача. Нарахування процентів за період з 08.06.2019 взагалі позивачем необґрунтовано. Вказане вище унеможливлює тлумачення нарахованих процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування, як міри відповідальності на підставі\~ст. 625 ЦК України. Вищенаведене узгоджується із правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 справі № 910/4518/16. Отже, за користування позикою за договором № 776301 від 08.04.2019, тобто в межах строку кредитування - до 07.06.2019 (з урахуванням пролонгації з 09.05.2019 на підставі п. 1. 6 і п. 1.7 договору), відповідач зобов`язався сплатити: - за період з 08.04.2019 до 08.05.2019: 7\~000, 00 гривень х 0, 18 % х 30 днів = 378, 00 гривень; - за період з 09.05.2019 до 07.06.2019: 6\~978, 00 гривень х 1, 80 % х 30 днів = 3\~768, 12 гривень, що разом становить 4\~146, 12 гривень. Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення заборгованості по відсотках за користування позикою за вищевказаним договором матеріали справи не містять. Однак, як вбачається з інформації за укладеним договором № 776301 від 08.04.2019, наданої ТОВ «Авентус Україна», відповідачем було сплачено в рахунок погашення заборгованості по відсотках 08.05.2019 378, 00 гривень. Таким чином, заборгованість по відсотках за користування позикою за період з 08.04.2019 до 07.06.2019 становить 3\~768, 12 гривень (4\~146, 12 гривень - 378, 00 гривень), що, зокрема, узгоджується із наведеним адвокатом відповідача у відзиві розрахунком заборгованості. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по відсотках за користування позикою за період з 08.04.2019 до 07.06.2019 за договором № 776301 від 08.04.2019 в сумі 3\~768, 12 гривень. Враховуючи вищевказане, вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків по кредитному договору в сумі 10\~927, 08 гривень, задоволенню не підлягають. Також позивач просив стягнути на його користь з відповідача штраф за договором № 776301 від 08.04.2019 в сумі 3\~360, 00 гривень. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України, зокрема сплата неустойки. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. У відповідності до п. 4.4 договору № 776301 від 08.04.2019 у випадку прострочення повернення суми позики, клієнт зобов`язаний сплатити товариству штраф в розмірі 84, 00 гривень за кожен день прострочення, починаючи з 4 (четвертого) дня прострочення виконання зобов`язань за договором. Таким чином, з 11.06.2019 кредитор мав право на нарахування штрафу, який, як вбачається з інформації за укладеним договором № 776301 від 08.04.2019, наданої ТОВ «Авентус Україна», було нараховано до 20.07.2019. Так, за період з 11.06.2019 до 20.07.2019 штраф становить 3\~360, 00 гривень (84, 00 гривень х 40 днів). Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф за договором № 776301 від 08.04.2019 в сумі 3\~360, 00 гривень. Крім того, позивач просив стягнути на його користь із відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних в сумі 2\~255, 24 гривень та інфляційні втрати в сумі 11\~276, 67 гривень за період з 28.11.2021 до 28.11.2024. Так, відповідно до\~\~ч. 2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який\~прострочив\~виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За\~ змістом\~\~наведеної\~ норми\~\~закону\~ нарахування\~\~на суму\~боргу вищевказаних\~процентів вважаються\~особливою мірою\~відповідальності боржника\~за прострочення\~грошового зобов`язання,\~оскільки виступають\~способом захисту\~майнового права\~та інтересу,\~який полягає\~у отриманні\~компенсації (плати)\~від боржника\~за користування\~останнім утримуваними\~грошовими коштами,\~належними до\~сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Однак,\~згідно із\~п.\~18\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що неустойка та інші платежі, як захід відповідальності, за період включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за договорами позики (кредитними договорами) і підлягають списанню позикодавцем (кредитодавцем) (на відміну від мораторію, який передбачає лише відстрочення). Дія даної правової норми у часі має ретроспективну дію і поширюється також на договори позики (кредитні договори), які укладені до 17 березня 2022 року. Таким чином, нараховані позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та проценти за період з 24.02.2022 до 28.11.2024, стягненню із відповідача не підлягають. Вирішуючи питання щодо правомірності вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за період з 28.11.2021 до 23.02.2022, суд прийшов до наступного висновку. Як вже суд зазначав, главою 19 ЦК України\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. При цьому, вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою в будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат. Водночас, суд звертає увагу на норми п. 12 і п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, якими на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19) та на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки позовної давності продовжено. Так, із 12.03.2020 на усій території України був установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених зокрема\~ст.ст.\~257,\~258 України, на строк дії такого карантину. Також, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває.\~ Згідно із\~п.\~19\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У відповідності до ч. 3 ст. 263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Відповідно, запровадження на території України карантину і введення воєнного стану припадають на період у який позивач мав би реалізувати своє право на звернення до суду. \~ \~ \~ \~Отже, виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги доводи адвоката відповідача, висловлені у відзиві, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати за період з 28.11.2021 до 23.02.2022. Водночас, враховуючи правову природу правовідносин за ст. 625 ЦК України і висловлену з цього приводу позицію Верховним Судом, суд не погоджується із наведеним адвокатом відповідача розрахунком 3 % річних та інфляційних втрат, згідно якого нарахування здійснені на заборгованість по тілу кредиту та відсотках за користування ним, виключивши заборгованість по неустойці. Так, 3 % річних за період з 28.11.2021 до 23.02.2022 становлять: 14\~106, 12 гривень ((6\~978, 00 гривень + 3\~768, 12 гривень + 3\~360, 00 гривень) (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався)) х 88 днів (кількість днів прострочення) х 3%/365 = 102, 03 гривень. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. З урахуванням останніх правових позицій, висловлених Верховним Судом, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, що також має місце у справі, що розглядається, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується). Таким чином, інфляційні втрати за період з 28.11.2021 до 23.02.2022 становлять: 14\~106, 12 гривень ((6\~978, 00 гривень + 3\~768, 12 гривень + 3\~360, 00 гривень) (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався)) х (100, 6 х 101, 3 х 101, 6)/ 1003-1 = 14\~106, 12 гривень х 103, 54 % = 14\~605, 47 гривень - 14\~106, 12 гривень = 499, 36 гривень. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних за період з 28.11.2021 до 23.02.2022 в сумі 102, 03 гривень та інфляційні втрати за період згрудня місяця 2021 року по лютий місяць 2022 року включно в сумі 499, 36 гривень. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 13.02.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення викладені учасниками справи в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 776301 від 08.04.2019 в сумі 14\~707, 51 гривень, з яких: 6 978, 00 гривень заборгованість по позиці (тілом кредиту); 3\~768, 12 гривень заборгованість по процентах за користування позикою за період з 08.04.2019 до 07.06.2019; 3\~360, 00 гривень неустойка (штраф) за період з 11.06.2019 до 20.07.2019; 102, 03 гривень 3 % річних за період з 28.11.2021 до 23.02.2022; 499, 36 гривень інфляційні втрати за період з грудня місяця 2021 року по лютий місяць 2022 року включно. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів в сумі 10\~927, 08 гривень, 3 % річних в сумі 2\~153, 21 гривень та інфляційних втрат в сумі 10\~777, 31 гривень слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Ухвалюючи дане судове рішення судом прийнято до уваги допущену позивачем при складанні позовної заяви арифметичну помилку при визначенні загальної суми боргу. На те, що це є саме арифметична помилка, вказує зміст позовної заяви і саме вимоги по кожній із заявлених до стягнення сум. Так, пред`явлені до стягнення 6\~978, 00 гривень (сума основного боргу) + 3\~768, 00 гривень (сума боргу за процентами) + 10\~927, 20 гривень (сума боргу за простроченими процентами) + 3\~360, 00 гривень (штраф) у сумі становлять 25\~033, 20 гривень, а не 25\~033, 32 гривень. Відповідно, + пред`явлені до стягнення інфляційні втрати в сумі 11\~276, 67 гривень + 3 % річних в сумі 2\~255, 24 гривень у загальній сумі становлять 38\~565, 11 гривень, а не 38\~565, 23 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2\~422, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією від 07.11.2024. (а.с. 27) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 923, 90 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (38, 14 %). Решту судового збору в сумі 1\~498, 50 гривень слід залишити за позивачем. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 22.03.2024 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» було укладено договір про надання правової допомоги № 33, до якого 22.03.2024 укладено додаткову угоду. (а.с. 10, 19) Крім того, 14.03.2025 між відповідачем та адвокатом Хейнісом О.Г. було укладено договір про надання правничої допомоги б/н, до якого 14.03.2025 укладено додаткову угоду № 1, на підставі якого адвокатом було видано ордер. (а.с. 58-60зв.) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Міньковська А.В. і Хейніс О.Г. є адвокатами, здійснюють адвокатську діяльність на підставі свідоцтв про право на заняття адвокатською діяльністю № 11306/10 від 02.11.2023 і № 1406 від 25.05.2018, відповідно. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження виконання АБ умов вищевказаного договору, суду надано акт виконаних робіт (наданих послуг) б/н від 09.01.2025. (а.с. 6) Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Як вбачається із умов договору про надання правової допомоги № 33 від 22.03.2024, сторони даного правочину досягли домовленості, що загальна вартість послуг, що надається АБ, складається з вартості наданих юридичних послуг, згідно тарифної сітки, вказаної у п. 4.7 даного договору (п. 4.1 договору). У відповідності до акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 09.01.2025, вартість наданих АБ «Анастасії Міньковської» в межах даної цивільної справи, приймаючи до уваги додаткову угоду від 22.03.2024 до договору про надання правової допомоги № 33 від 22.03.2024, послуг становить 5\~000, 00 гривень (підготовка позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості. (а.с. 6) Як вбачається із умов договору про надання правової допомоги б/н від 14.03.2025, сторони даного правочину досягли домовленості про те, що клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надані йому послуги у розмірі, який, як і порядок його сплати, обумовлюється сторонами та визначається додатковою угодою (додатковими угодами) до цього договору (п. 1.1., 2.3.1, 5.1. договору). Адвокатом відповідача надано суду додаткову угоду № 1 від 14.03.2025 до вищевказаного договору, якою обумовлено вищевказані умови. Вартість послуг (гонорару) сторонами даного правочину визначено у фіксованому розмірі - 10\~000, 00 гривень. (а.с. 60зв.) Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу клієнта, складення процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, який визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження виконання відповідачем умов договору про надання правової допомоги б/н від 14.03.2025 стороною відповідача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 14/03/25 від 14.03.2025 про сплату 10\~000, 00 гривень. (а.с. 61) Стороною позивача не надано докази оплати визначених договором про надання правової допомоги № 33 від 22.03.2024 послуг. Водночас, судом враховано, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Отже, оскільки в даному випадку, договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визначення витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації позивачу. На вищевикладене неодноразово звертав Верховний Суд у своїх постановах. Такий же висновок також викладений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), «Тебєті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03). За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial