Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника - адвоката Лесика С.І., звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суть позовних вимог. В обґрунтування позову стороною позивача зазначено, що 22 грудня 2021 року [PERSON] зареєстрував шлюб із відповідачкою [PERSON] , від якого [INFO] у них народився син [PERSON] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, а тому на підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 жовтня 2023 року шлюб було розірвано. Зараз дитина проживає разом із позивачем, знаходиться на повному його утриманні, він єдиний дбає про сина, займається його вихованням, лікуванням та розвитком. Відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, станом здоров`я сина не цікавиться, не піклується про його фізичний і духовний розвиток дитини. Також не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, створює умови, які шкодять інтересам дитини. Отже, за переконаннями позивача, відповідачка покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, трудової або іншої участі в її вихованні, тобто самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, про що навіть надала йому нотаріальну посвідчену заяву, якою відмовилась від дитини та погодилась на передачу дитини батькові на його повне утримання. У зв`язку із невиконанням матір`ю покладених на неї обов`язків, позивач звернувся за місцем реєстрації проживання до служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради з проханням позбавити відповідачку батьківських прав, проте отримав відмову з рекомендацією звернутись до суду. Таким чином, з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, у зв`язку із ухиленням матері [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, просив суд позбавити її батьківських прав щодо їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22 січня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, визначено строки для подання заяв по суті справи, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 березня 2025 року зобов`язано орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області надати висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] 09 квітня 2025 року виконавчим комітетом Володимирської міської ради Волинської області, як органом опіки та піклування, було надано суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , який було затверджено рішенням виконавчого комітету № 112 від 20 березня 2025 року. Ухвалою суду від 09 квітня 2025 року задоволені клопотання представника позивача про долучення письмових доказів та виклик свідка, клопотання третьої особи про долучення до справи висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позиції сторін під час розгляду справи. В судовому розгляді справи позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. У своїх поясненнях в судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що після розірвання шлюбу відповідачка [PERSON] переїхала жити у Сумську область, де вдруге вийшла заміж, створила нову сім`ю. Спочатку вона забрала сина жити із собою, а він справно сплачував аліменти у розмірі достатньому для його лікування, утримання, виховання та розвитку. Зазначив, що син хворий, йому встановлений діагноз: аутизм, затримка психологічного розвитку. Син потребує постійного догляду, лікування, спеціального харчування, нормального спілкування, роботи із лікарями-психіатрами, педагогічними працівниками інклюзивно-ресурсної спеціалізації. Проте за час проживання із матір`ю у Сумській області, він не отримував не лише спеціалізованої допомоги, а й елементарного лікування та догляду. Саме у зв`язку із цим у листопаді 2024 року він змушений був забрати сина у матері. Остання не вагаючись віддала сина батькові, а після того взагалі не цікавилась його долею. Під час отримання сина від матері у листопаді 2024 року стан здоров`я неповнолітнього [PERSON] був занедбаним та критичним, він ледь не втратив слух через запущений гнійний отит, був психічно неврівноваженим, всього лякався без причини, істерикував. Одяг на ньому був брудним та на кілька розмірів меншим, аніж мав би бути. Відповідачка під час передачі сина також надала позивачу нотаріально посвідчену заяву, якою надала з власної ініціативи згоду на передачу сина батькові на повне утримання у зв`язку з неможливістю виконувати свої батьківські обов`язки. За час проживання сина із батьком, він постійно дбає про нього, самостійно займається його утриманням, харчуванням, лікуванням, вихованням та розвитком у тих умовах, які потрібні дитині. Влаштував дитину в садок, проводить систематичні заняття із спеціалістами, оформив дитині інвалідність, що надає більше можливостей у отриманні спеціалізованої допомоги. В той же час, спеціалізована медична допомога, зокрема лікарів-психіатрів, яка на постійній основі необхідна сину, потребує обов`язкової згоди обох батьків. Однак, відповідачка [PERSON] систематично ухиляється від надання такої згоди, що створює позивачу перешкоди у лікуванні дитини, а відповідно й вихованні останнього, оскільки дитина має психічні розлади спеціального характеру. У зв`язку з чим він звернувся в суд, та в сукупності із врахуванням обставин попередньої поведінки відповідачки просив позбавити її батьківських прав. Представник третьої особи на судовий розгляд справи не з`явився, про поважність причин неявки не повідомив, пояснень з приводу позовних вимог не надавав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву не подала, про причини неявки суд не повідомила. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялася за відомими суду адресами (зокрема за місцем реєстрації проживання), а також за допомогою повідомлення у додаток «Viber» за відомим суду контактним номером телефону та шляхом публікації оголошення про виклик у судові засідання. За змістом абзацу другого частини 1 статті 313 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Враховуючи те, що судом було використано всі можливості щодо належного сповіщення відповідачки про дату, час та місце судового засідання, з огляду на відсутність відомостей щодо зміни відповідачкою місця проживання чи фактичного її місця знаходження, спираючись на те, що на відомий суду контактний номер телефону відповідачки було направлено повідомлення про її виклик до суду, яке доставлено 09.04.2025 року о 16:27:38, а також з огляду на публікацію оголошення про виклик відповідачки до суду на офіційному сайті суду, суд приходить до висновку, що судовий розгляд справи може бути проведений без участі відповідачки. 12 травня 2025 року на електронну пошту суду надійшла фотокопія заяви адресованої від імені [PERSON] про визнання позову та розгляд справи без її участі. Окремо, 19 травня 2025 року засобами поштового зв`язку з міста Шостка Сумської області до суду надійшла без підпису інша заява адресована від імені [PERSON] про визнання позову та розгляд справи без її участі. Оскільки форма даних заяв (фотокопії, без підпису, подача не через засоби системи «Електронний суд») не відповідала вимогам закону, за ними неможливо було ідентифікувати особу відповідачки, суд залишив їх без розгляду, та із згоди позивача, з врахуванням умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Фактичні обставини встановлені судом за поданими позивачем доказами. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати). Копією рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 жовтня 2023 року у справі № 154/3734/23 доводиться те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2021 року, проте у цій справі його розірвали. Згідно наданої позивачем копії заяви [PERSON] від 25 листопада 2024 року, підпис на якій посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського районного нотаріального округу Сумської області Кузьомкіною Л.Д., відповідачка, діючи свідомо та добровільно без будь-якого примусу чи насильства, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, заявила про передачу свого неповнолітнього сина [PERSON] на повне утримання його батьком [PERSON] , у зв`язку з неможливістю виконання нею батьківських обов`язків, з власної ініціативи. Копією договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2023 року позивач підтвердив, що має у власності житло у місті Володимирі Волинської області. Згідно характеристики КЗ «Заклад дошкільної освіти (дитячий садок) села Заріччя № 80/01-11 від 28 листопада 2024 року позивач влаштував неповнолітнього сина в дитячий садок, бере активну участь у вихованні свого сина. На підставі долученої до справи медичної документації щодо стану здоров`я сина (консультаційні висновки спеціаліста, заключення ЛКК, виписок із медичної карти амбулаторного хворого, висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи, тощо) неповнолітньому [PERSON] встановлено діагноз дитячий аутизм із порушенням комунікації, затримкою мовлення, когнітивним зниженням стереотипної поведінки. За станом здоров`я дитина потребує постійного медичного догляду. За заявами та зверненнями позивача, медична допомога дитині надається системно. Копією рішення виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області № 113 від 20 березня 2025 року «Про надання дозволу на огляд, консультацію та при потребі госпіталізацію у лікаря психіатра малолітнього [PERSON] без згоди його матері», позивач доводить існування перешкод у лікуванні дитини, які існують через бездіяльність відповідачки. Копіями витягу з протоколу № 03-25 чергового засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Володимирської міської ради доводиться те, що позивач неодноразово звертався із заявами про дозвіл на обстеження дитини у лікарів без згоди матері, а також про надання висновку щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав. Копією посвідчення серії [NUMBER] від 23 травня 2025 року підтверджено факт встановлення дитині [PERSON] інвалідності та визначено позивача [PERSON] його законним представником (опікуном). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, [PERSON] їх сплачував відповідачці із жовтня 2023 по листопад 2024 року, надалі виконавчий лист було повернуто стягувачу за її заявою, а стягнення припинились. Заборгованості по аліментах позивач не допускав. Копією військового квитка позивача підтверджено, що він є діючим військовослужбовцем. Опитана в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] показала, що є співмешканкою позивача [PERSON] . Фактично підтвердила його пояснення з приводу самоусунення відповідачки від виконання свого обов`язку щодо виховання сина. Ствердила, що у листопаді 2024 року була присутньою при отриманні від [PERSON] малолітнього [PERSON] . Вказала, що він був не доглянутим, одягнутим у брудний старий одяг малого розміру. Стан здоров`я дитини був критичним. Через запущений гнійний отит ледве не втратив слух. Психічний стан дитини був жахаючим, дитина боялася всього, ховалася у закутки, хоч їй нічого не загрожувало. Втручання у перебіг подій батька дозволило виправити ситуацію. Здоров`я дитини значно покращилось. Зараз дитина доглянута, має здорове харчування, займається із спеціалістами, відвідує дитячий садок. Під час їх спільного проживання з батьком, дитина навчилась їсти самостійно. Відповідачка жодної участі у вихованні дитини не приймає та жодної допомоги не надає, з дитиною не спілкується. Згідно наданого суду виконавчим комітетом Володимирської міської ради Волинської області, як органом опіки та піклування, висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету № 112 від 20 березня 2025 року, комітетом за результатом розгляду матеріалів, на підставі ст.ст.19, 150, 164, 165 СК України, виходячи виключно з інтересів дитини визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її сина. Відповідачка доказів суду не подавала. Норми права, застосовані судом при ухвалені рішення. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В свою чергу, статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, статтею 59 Закону України «Про освіту», статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачені обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини, відповідно до яких батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної середньої освіти та інше. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як на підставу задоволення вимог, позивач посилається на те, що відповідачка ухиляється від належного виконання батьківських обов`язків. Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 у справі N 459/3411/18 (провадження N 61-10531св21), зазначено, що: «Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків». Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №686/16892/20, від 07.12.2022 у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2020 у справі N 753/9433/17 (провадження N 61-3462св20), зазначено, що: «позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків». Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України», заява N 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13). У рішенні ЄСПЛ № 39948/06 від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв`язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції»). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії»). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа «Хазе проти Німеччини», ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Висновки суду. За результатами судового розгляду, судом не встановлено обставин, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідачки таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно свого сина - малолітнього [PERSON] . Перед судом не доведено будь-яких обставин свідомого та навмисного нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками, будь-якої винної поведінки з боку відповідачки по відношенню до своєї дитини, нехтування її інтересами та неможливість зміни такої поведінки. Позивач [PERSON] не аргументував, яким чином позбавлення батьківських прав [PERSON] сприятиме захисту інтересів дитини, а ті обставини, що вона на даний час не бере участі у вихованні дитини, не можуть вважатись достатніми підставами для позбавлення її батьківських прав, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені. У даному випадку позбавлення матері батьківських прав не змінить життя дитини на краще. Так, зі встановлених обставин справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі до жовтня 2023 року. У жовтні 2023 року відповідачка виїхала проживати разом із сином до Сумської області, де проживала разом із ним до листопада 2024 року. Факт створення відповідачкою нової сім`ї не може жодним чином тлумачитись як її відмова від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини від першого шлюбу. Доказів протилежного суду не надано. Суд констатує, що жодного належного і допустимого доказу умисного ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків під час спільного проживання із сином у Сумській області матеріали справи не містять. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка [PERSON] (та/або): не забезпечувала необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливало на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкувалась з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надавала дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяла засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляла інтересу до внутрішнього світу дитини; не створювала умов для отримання сином освіти. В той же час самим позивачем подано докази протилежного, адже саме відповідачка [PERSON] у жовтні 2023 року звернулась до суду із позовом в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] про стягнення на його утримання аліментів з батька [PERSON] у справі № 154/4463/23, і цей позов був обґрунтований тим, що батько добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надавав та не приймав участі у його вихованні. І саме визнання цього позову [PERSON] було однією із підстав ухвалення судом рішення про стягнення аліментів з батька. Позивачем не надано доказів того, що відповідачка використовувала надані їй кошти на утримання дитини не за призначенням, не забезпечувала дитину матеріально із власних доходів, а отже у суду немає підстав стверджувати такі факти. Позивачем не надано доказів існування будь-якої загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку з боку відповідачки, зловживання нею алкоголем чи наркотиками, ведення антисоціального способу життя, вчинення щодо дитини чи в її присутності домашнього насильства, тощо. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Твердження позивача про брудний малорозмірний одяг дитини при її отриманні у листопаді 2024 року нічим не підтверджені, крім пояснень свідка [PERSON] , яка надавала показання в інтересах позивача. В той же час такі твердження не означають факту систематичного недогляду за дитиною, а тим більше не встановлюють вину відповідачки у неналежному забезпеченні інтересів дитини. Факт хвороби сина від народження не є доказом вини в цьому матері. Наявність у дитини гострого гнійного отиту у листопаді 2024 року не є свідченням неналежного виконання матір`ю своїх обов`язків по догляду за дитиною. В будь-якому випадку позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між захворюваннями дитини чи погіршенням стану її здоров`я із діями чи бездіяльністю матері. Долучена позивачем до справи медична документація щодо стану здоров`я сина підтверджує лише наявність у дитини хвороб, проте жодним чином не вказує на вину відповідачки у їх виникненні та/або розвитку (загострення). Твердження позивача про створення відповідачкою перешкод у наданні дозволів на лікування дитини є безпідставними, оскільки подані докази не містять інформації про відмову [PERSON] у наданні нею такого дозволу, та необгрунтованими, оскільки при кожному зверненні до органу опіки та піклування, позивач безперешкодно отримував рішення про надання такого дозволу без згоди матері. За поясненнями позивача, його неповнолітній син проживав разом із матір`ю у Сумській області до листопада 2024 року, і з цього часу відповідачка не цікавилась долею дитини. Суд зазначає, що окреме проживання батьків, зокрема проживання матері віддалено та окремо від дитини, не може вважатись переконливою обставиною, що свідчить про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Проте суд зважає і на те, що саме позивач вже 05 грудня 2024 року звернувся вперше із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, проте за заявою представника позивача цей позов було залишено без розгляду ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 30 грудня 2024 року у справі № 154/4581/24. При цьому у даній справі позов надійшов до суду повторно 06 січня 2025 року. Тобто, твердження позивача про тривалість невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків є сумнівними та не підтвердженими доказами, ооскільки відразу ж після отримання дитини він звернувся в суд із позовом про позбавлення батьківськівських прав, не давши відповідачці можливості та часу проявити своє об"єктивне відношення до дитини. Долучена позивачем нотаріально посвідчена заява [PERSON] про відмову від утримання дитини, є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини, а тому є недопустимим доказом, не береться судом до уваги окремо і в сукупності з іншими доказами. Крім того, враховуючи встановлені обставини в судовому засіданні, а саме те, що позивач проходить дійсну військову службу за контрактом, суд із врахуванням реальних підстав вважає, що справжньою метою подання позову [PERSON] є намагання ним створити передумови для отримання права на звільнення з військової служби. Верховним Судом у Листі від 25.06.2024 року N 1478/0/208-24 зауважено Головам апеляційних та місцевих судів на дотримання процесуального порядку розгляду справ, чіткого визначення предмета спору та характеру правовідносин, обставин справи, які підлягають встановленню саме щодо справ, категорія яких стосується захисту сімейних справ та інтересів дитини, наслідком чого є звільнення з військової служби, а також уникнення від призову на військову службу під час мобілізації, вказуючи на створення штучних правовідносин з метою звільнення з військової служби, що є неприпустимим. Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав то суд виходить з наступного. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, відповідно до висновку виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету № 112 від 20 березня 2025 року, за результатом розгляду матеріалів, на підставі ст.ст.19, 150, 164, 165 СК України, виходячи виключно з інтересів дитини визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її сина. В основу висновку покладено той факт, що зі слів батька, мати дитини не бажає в подальшому брати участь у житті та утриманні сина, що на його думку підтверджено двома її нотаріальними згодами, не надавала дитині належного медичного огляду та лікування. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі N 638/15336/18 (провадження № 61-13690св20). Аналізуючи наявні доводи органу опіки та піклування суд зауважує, що такі не містять в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав, тобто висновок є необгрунтований. При вирішенні питання щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування реальну позицію матері не з`ясував, бесіди із нею не провів, обставин її проживання та мотивів відмови від дитини не проаналізував, не переконався не лише у встановленні факту невиконання матір`ю обов`язків по вихованню, а також не встановив, що мати, якщо й ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, то робить це свідомо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка була попереджена органом опіки та піклування щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина. При цьому звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку матері на краще та наявності в її діях вини, позивач не надав, що є його процесуальним обов`язком. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, та розрив сімейних відносин між матір`ю та дитиною буде відповідати інтересам дитини. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідачки батьківських прав у даному випадку є заходом, який не відповідає принципу пропорційності та найкращим інтересам дитини. Втручання у право дитини на збереження зв`язку з біологічною матір`ю повинно мати винятковий характер, бути виправданим наявністю серйозних підстав і відповідати меті - забезпеченню благополуччя дитини. Наявні у справі докази не свідчать про те, що поведінка відповідачки є настільки шкідливою чи небезпечною для дитини, щоб повністю усунути її з життя дитини шляхом застосування крайнього заходу сімейно-правової відповідальності - позбавлення батьківських прав. Альтернативні засоби впливу (зокрема соціальна підтримка, участь органів опіки та піклування) не були вичерпані, а тому застосування такого заходу як позбавлення батьківських прав вбачається непропорційним і таким, що не виправданий у демократичному суспільстві. Таким чином, з огляду на недоведеність належними та допустимими доказами винної поведінки відповідачки, як матері, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками та умисного ухилення від їх виконання, необхідність забезпечення найкращих інтересів дитини, а також на заборону надмірного втручання у сімейне життя, суд відмовляє у задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав. Щодо судових витрат: Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed