Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

У жовтні 2020 року адвокат Хомич Іван Олександрович в інтересах [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Так, в обґрунтування даної позовної заяви зазначено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець четвертої черги за законом шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є позивач. Так, 27.08.2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Савенко І.В., з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4 частки квартири після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , проте постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.2020 року позивачу було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності померлої [PERSON] на 3/4 частки квартири. З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду та просять суд: визнати за [PERSON] , право власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.10.2020 року заяву [PERSON] , залишено без руху. 19.11.2020 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 09.10.2020 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2020 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/42895/20-ц та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.07.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у Приватного нотаріуса КМНО Савенко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 04.10.2021 року на адресу суду від Приватного нотаріуса КМНО Савенко І.В. на запит суду надійшла копія спадкової справи. 22.02.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. 31.03.2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява. 31.03.2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшли письмові пояснення. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, на адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи без її участі, позов підтримала просила задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Як встановлено, частиною восьмою статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (далі - [PERSON] ), що підтверджується копією свідоцтва про смерть. У зв`язку зі смертю [PERSON] відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України відкрилася спадщина на 3/4 частки квартири [ADDRESS] , що належали померлій на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.11.1993 Київською обласною державною адміністрацією управління житлово-комунального господарства (1/4 частка Квартири), свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №6 від 08.06.2004 за реєстровим №3с-413 (3/8 частки Квартири) та свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №6 від 08.06.2004 за реєстровим №3с-411 (1/8 частка Квартири). Як вбачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00022787291 від 07.05.2019, на момент смерті [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] . А згідно довідки КГІ КОР «Рембудекснлуатація» №15 від 15.07.2015, [PERSON] дійсно була зареєстрована та постійно проживала за адресою вказаної вище квартири з 05.10.1987 та до моменту смерті - [INFO] і була знята з реєстрації 05.05.2015. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва №3087508 від 24.04.2019, на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , з нею за однією адресою була зареєстрована її донька - [PERSON] (далі - [PERSON] ) [INFO] . Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.03.2020 у справі №757/49057/19-ц, встановлено факт, що [PERSON] не проживала постійно з [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Водночас рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.03.2020 у справі №757/49057/19-ц встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , яка померла [INFO] , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також встановлено факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем - [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, відповідно до матеріалів справи, [PERSON] не подавала нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] не складала заповіти на випадок своєї смерті, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру № 56074059 від 07.05.2019 року, а отже, спадкування 3/4 часток квартири здійснюється за законом. Враховуючи, що донька [PERSON] , яка померла [INFO] - [PERSON] не прийняла спадщину після смерті матері, адже вона не проживала постійно зі своєю матір`ю на час відкриття спадщини та не подавала нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, інших спадкоємців 1-3 черг за законом у [PERSON] не було, то єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець четвертої черги за законом шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, є позивач. Матеріалами справи встановлено, що 27.08.2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Савенко І.В. з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4частки квартири після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , проте постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.2020 року, позивачу було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності померлої [PERSON] на 3/4 частки квартири. З урахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 3 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно положень ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Відповідно до положень ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, статті 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом. Згідно з частиною першою статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). У відповідності до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Так, з матеріалів справи та документів наданих приватним нотаріусом вбачається, що спадкоємцем за законом, який має право отримати спадщину померлої [PERSON] , є [PERSON] , що підтверджується постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Савенко І.В., а іншого нотаріусом не було надано. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності». З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що судовим розглядом було встановлено право позивача на отримання спадщини та те, що спірна квартира входить до складу спадщини, перебувала у власності спадкодавця, а відтак суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved