Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

12.01.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - перший відповідач), Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району про усунення перешкод у вихованні про усунення перешкод щодо участі у вихованні, спілкуванні з дітьми та визначення порядку участі у вихованні дітей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він батько: - [PERSON] - [INFO] . - [PERSON] - [INFO] . - [PERSON] - [INFO] . - [PERSON] - [INFO] . - [PERSON] - [INFO] . З відповідачем перебував у шлюбних відносинах, проживає окремо від дітей, після розірвання шлюбу мати дітей створює перешкоди у спілкуванні з дітьми. Він хоче проводити з ними більше часу, відвозити до Криму, також щоб діти перебували з ним на канікулах, тощо. На підставі вище наведеного, позивач просив суд: Визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради від 12.08.2021 року про затвердження висновку служби у справах дітей та сім`ї. Встановити наступний порядок участі батька [PERSON] у вихованні дітей: - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , та порядок спілкування й графіку зустрічей з ними, шляхом призначення систематичних побачень (зустрічей), можливості спільного відпочинку та відвідування місця їх проживання: -з 17:00 - до 21:00 год. без присутності матері кожної середи та п`ятниці з урахуванням відвідування дошкільного (або шкільного) закладів дітьми, з правом батька проводити дітей до школи/садочку та забирати дітей зі школи/садочку, а також з 08:00 до 22:00 год. кожної суботи (переважно) та неділі кожного тижня; -в дні народження батька ( [INFO] кожного року) та дітей (04 червня, 20 липня, 07 листопада, 04 листопада, 02 грудня кожного року), Новий рік, інші свята; -2 рази на рік (щороку) на 1 тиждень (7) днів відпочинок в Автономній республіці Крим, м. Ялта, вулиця Кірова, буд. 101 з дітьми за рахунок виключно позивача (повного фінансування приїзду та проживання дітей) для оздоровлення дітей та зустрічей з радними бабусею та дідусем; -половину весняних, зимових, літніх та осінніх канікул кожного року, з правом батька спілкуватися з дітьми та визначати місце для зустрічей й відпочинку на власний розсуд без присутності матері й без обмеження місця проведення зустрічі, а також з правом залишати дітей на ніч з [PERSON] кожної першої та третьої суботи місця (з суботи на неділю). Зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні з дітьми: [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] та повідомляти [PERSON] про термін від`їзду та місце перебування дітей за межі м. Києва та Київської області шляхом письмового повідомлення (особисто вручити повідомлення або надіслати цінним листом з описом та повідомленням) не пізніше ніж за 10 днів перед від`їздом, а також зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні з дітьми по телефону, обміну смс-повідомленнями, чи переписці в месенджерах (Telegram, Viber, Whats app) тощо, без обмеження по кількості часу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.06.2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської ОТГ про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей повернуто заявнику. 05.10.2022 року згідно ухвали суду було задоволено заяву представника позивача [PERSON] адвоката Романцової Т.В. про забезпечення доказів. Призначено психологічне дослідження дітей, під час якого встановити їх ставлення до батьків та визначити рекомендовані способи участі батька у вихованні дітей, які можуть сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Проведення психологічного дослідження доручено міському центру дитини Служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (04050, м. Київ, вул. Дегтярівська, 3-А). Витрати по проведенню психологічного дослідження покладено на позивача. Відповідна ухвала суду не була виконана у зв`язку з неможливістю проведення. 14.11.2022 року до суду від третьої особи надійшли пояснення, згідно яких останній просив відмовити позивачу у позовних вимогах в частині скасування рішення Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради від 12.08.2021 року, в подальшому просили розглядати справу без їх участі. 14.12.2022 року ухвалою суду було задоволено заяву представника позивача адвоката Вдовиченко В.О. про забезпечення доказів. Призначено судову психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 103). На вирішення експертизи поставлено питання: Яке ставлення усіх дітей: до батька [PERSON] .? Які рекомендовані способи участі батька [PERSON] у вихованні дітей (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), які можуть сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дітей? Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Надано в розпорядження експертів матеріали цивільної справи № 369/567/22. Витрати за проведення експертизи попередньо покладено на позивача. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Постановами Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2022 року та 14.12.2022 року скасовано, прийнято у справі постанови, якими у задоволенні заяв представника [PERSON] про забезпечення доказів відмовлено. 31.07.2023 року ухвалою суду було поновлено провадження по справі. 05.10.2023 року судом було прийнято ухвалу, згідно якої витребувано від Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області (08173, Київська обл., Обухівського р-ну, с. Ходосівка, вул. Панаса Мирного, буд. 2) висновок щодо участі батька [PERSON] у вихованні дітей: - [PERSON] [INFO] . - [PERSON] [INFO] . - [PERSON] [INFO] . - [PERSON] [INFO] . - [PERSON] [INFO] , на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.05.2023 року (суддя Фінагеєва І.О.) прийнято до провадження справі № 369/12608/22, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.07.2023 року цивільну справу № 369/12608/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської ОТГ про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей передано для спільного розгляду і об`єднання з цивільною справою № 369/567/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дітьми та визначення порядку участі у вихованні дітей, яка перебуває в провадженні судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В., як такому, який раніше за інших суддів відкрив провадження у справі. Києво-Святошинським районним судом Київської області від було прийнято та об`єднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської ОТГ про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей, згідно якого просила встановити графік побачень батька- [PERSON] , [INFO] , Реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] з дітьми: - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , - [PERSON] - [INFO] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та постійно проживають разом із матір`ю, [PERSON] , за місцем реєстрації, з їх батьком [PERSON] , а саме встановити такий порядок спілкування батька, (графіку побачень батька з дітьми), згідно рішення затвердженого комісією з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Феодосійської сільської ради Обухівського району Київської області, відповідно згідно рішення комітету Феодосіївської сільської ради: -щомісяця кожної суботи місяця з 16.00 до 19.00 не порушуючи режим дітей, в присутності матері, або належних третіх осіб за домовленістю з матерію дітей, без нічних відвідувань, на нейтральній та безпечній території за попередньою домовленістю з матір`ю дітей, при безпечній умові зважаючи на введення воєнного стану на території України, якщо діти не хворіють та не порушується встановлений режим, гуртки та навчання, проводити час з дітьми біля подвір`я будинку за місцем їх реєстрації, або на дитячих майданчиках в межах [ADDRESS] -територія ліцею ім. Л. Лук`яненка).и Посилалась на той факт що батько дітей постійно не сплачує аліменти на дітей, приїжджає коли хоче-порушуючи режим дітей. Обґрунтування свої підтверджує неодноразовими письмовими зверненнями до третьої особи, довідками психолога в яких вказано що сама молодша дитина потребує: - уникати сильних стресів, агресивної поведінки з боку дорослих, - подальше проживання з мамою [PERSON] ; - зустрічі з батьком проводити за стабільним графіком, бажано на території і в присутності матері, - дбайливе ставлення батьків до емоційних потреб сина. Також посилається на той факт що батько дітей фактично самоусунувся від виховання, що підтверджується довідками з місця навчання дітей. Вважає, що запропонований спосіб участі є більш кращим, ніж вимагає позивач у своєму позові, враховуючи інтереси та режими дітей, їх графіки навчання, відпочинок, сон. В подальшому сторонами були подані клопотання, а саме заяви про приєднання доказів: копії -дипломів [PERSON] , витягу з ЄРДР щодо [PERSON] у зв`язку з не оплатою аліментів тривалий період, витягу з єдиного реєстру боржників, інформаційні довідки, заяви від 30.06.2022 року, протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] на підставі не виконання батьківських обов`язків, відповіді на адвокатський запит від 29.06.2022 року, довідки від 09.02.2022 року, вимоги щодо отримання дозволу для реєстрації дітей, заяви від 22.06.2022 року, відповіді від 24.06.2022 року, відповіді від 13.07.2022 року, заяв від 22.06.2022 року та від 21.06.2022 року з копією виписки з лікарні, відповіді з додатками від 25.04.2022 року, рішення від 19.07.2022 року щодо обмеження спілкування зважаючи на протиправну поведінку [PERSON] , виписки з лікарні [PERSON] . Суд вважає, що вищевказані докази є належними, достатніми та достовірними. Суд приймає і погоджується з твердженням сторін (позивача та відповідача), що батько має право спілкуватися з дітьми та приймати участь в їх житті. Чинним законодавством не передбачено обов`язку матері створювати умови для реалізації прав батька на спілкування із дітьми шляхом порушення їх прав. Також суд приймає до уваги пояснення представника [PERSON] щодо обов`язкового режиму, який склався у кожного з дітей та думку дітей, зважаючи на наявне опитування їх третьою особою при складанні акту обстеження умов проживання за їх місцем проживання. Також підтвердженням умисного свідомого ухилення позивачем за первісним позовом від виконання своїх прямих батьківських обов`язків по утриманню та вихованню дитини є несплата аліментів. Згідно Розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, які неодноразово надавались до суду. [PERSON] самостійно оплачувала дитячий садок, заняття із тренером по танцям, тощо. Ухвалою суду від 23.05.2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Сторони та третя особа в судове засідання 17.12.2024 року не з`явилися. Представники подали клопотання, в якому просили суд здійснювати розгляд справи у їх відсутність, просили суд позови задовольнити у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику ) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення. Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Суд зазначає, що право особи на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд даної справи, а також приймаючи до уваги, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників справи. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, 04 березня 2006 року між - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] Виконкомом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 88. Від шлюбу мають спільних дітей: - [PERSON] [INFO] . - [PERSON] [INFO] . - [PERSON] [INFO] . - [PERSON] [INFO] . - [PERSON] [INFO] . На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу-шлюб між сторонами по справі розірваний. Відповідне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області згідно постанови апеляційної інстанції набрало законної сили 08.06.2022 року . З березня 2017 року проживає [PERSON] постійно разом з усіма спільними дітьми окремо від [PERSON] . Батько дітей немає місця постійного для проживання-що підтверджується неодноразовою зміною адреси реєстрації, місця знаходження-які вказані в актах та заявах. Тому в дійсності умови для знаходження дітей-тем більше ночівлі відсутні. Жодного разу не відпочивав з дітьми, не оздоровлював. Суд критично сприймає вимоги щодо позовних вимог поїздок в тимчасово окупований російською федерацією Крим, в який наразі не можливо потрапити, підвергаючи небезпеці дітей, зважаючи на тривоги, обстріли. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено «На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За весь період розгляду справи [PERSON] не надав підтвердження щодо наявних перешкод у спілкуванні з дітьми, що підтверджується наявними відповідями від третьої особи по справі, відсутністю звернень до поліції, тощо. [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за не виконання батьківських обов`язків. Про свідчить відповідна постанова суду -наявна копія у матеріалах справи. Після чого був змінений графік відвідування дітей, щоб діти знаходилися в безпечних місцях та належних умовах зважаючи на невиконання своїх батьківських обов`язків [PERSON] . По аліментам постійно виникали та виникають заборгованості, про що також підтверджено письмовими доказами наявними у матеріалах справи, довідками-розрахунками про наявність боргу, наявним кримінальним провадженням. Діти ходять по можливості на гуртки, додаткові заняття, старший син до коледжу, порушення режиму дня зав дасть дітям негативні наслідки. [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , мають самостійну і власну думку. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ч.1, 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено «На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Відповідно до ч. 8 ст.7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»: «сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження». У відповідності з частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України: «батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток». Звертаю увагу на те, що надумані обґрунтування у основному позові жодними належними доказами не підтверджені. Ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України: «той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні». Зважаючи на наявні докази та дійсні обставини справи [PERSON] не цікавиться розвитком жодної дитиною, також ігнорує свої зобов`язання як батько. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України на батьків покладені рівні обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 8 ст.7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як зазначено у ст. 161 Сімейного кодексу України, у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 передбачено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Згідно акту обстеження умов проживання Служба у справах дітей дійшла висновку, що для дітей створено належні умови, є місце для навчання, розвитку, відпочинку-саме за їх фактичним місцем проживання. Згідно рішення Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради № 6 від 12.08.2021 року затверджено висновок служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради про визначення способу участі батька [PERSON] , [INFO] , у вихованні неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та рекомендовано батьку [PERSON] , брати участь у вихованні дітей: неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відповідно до графіку побачень: кожна субота місяця з 10.00 до 17.00, не порушуючи режим дітей, в присутності матері або третьої особи, на нейтральній території. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дитини, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При цьому, частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; зміна правовідношення. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України). Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Визначення порядку участі батька у вихованні дитини в усі передвихідні та вихідні дні є неприйнятним, оскільки порушуються права кожної дитини на спілкування з матір`ю у вільний від занять у школі час, про що також вказано у Постанові від 27 червня 2019 року Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 643/16210/17 (провадження № 61-8399св19). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 379/1055/18 (провадження № 61-23143св19). В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування, захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту, про що наголошується у Постанові від 04 серпня 2021 року Верховного Суду від 4 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20). Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Статтею 43 ЦПК України серед іншого визначено, що учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, за цими правилами суд надає оцінку доказам, які є в матеріалах справи та на які сторони посилаються, як на підтвердження своїх вимог та заперечень, та не може вважати встановленими факти, які не підтверджені наявними у справі доказами. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43, 57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначено Сімейним кодексом України. Відповідно до частин 9 та 10 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Так, згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 155 СК України передбачено здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), та в п. 100 рішення від 16 липня 2015 року «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Згідно частини другої статті 6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За положеннями ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, питання щодо способів участі одного із батьків, баби та діда має вирішуватися судом не тільки з урахуванням інтересів кожного з них, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками, права на безперешкодне спілкування з бабою та дідом, що є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Статтею 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку про участь батька. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування з урахуванням положень ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] , Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дітьми та визначення порядку участі у вихованні дітей. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської ОТГ про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей, суд вважає підлягає частковому задоволенню шляхом встановлення [PERSON] графіку спілкування з дітьми, встановленого рішенням Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради № 6 від 12.08.2021 року. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Суд враховує ту обставину, що порядок участі у вихованні дитини не встановлювався, а тому права позивача не є порушеними та він не довів суду належними та допустимими доказами факт того, що відповідач своєю поведінкою чинила і чинить йому перешкоди у здійсненні ним свого права. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: partial