Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

У лютому 2025 року позивач звернулася з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є основним наймачем квартири [ADDRESS] , в яку вселилася та проживає на підставі ордера № 557 серія 01, виданого на підставі списків заводу ім. Бабушкіна, затверджених рішенням Ленінського райвиконкому № 127/1 від 11.03.1990. 28 вересня 2004 року вона надала згоду на реєстрацію у вказаній квартирі її онука [PERSON] . Останній зареєстрований у вказані квартирі, але фактично не проживає з січня 2024 року. Відповідач добровільно залишив квартиру, комунальні послуги та витрати на утримання цього житла не сплачує, його особисті речі у квартирі відсутні. Реєстрація відповідача в належному їй житлі створює їй незручності, вона позбавлена можливості вільно та на власний розсуд володіти та користуватися квартирою, а також несе додаткові витрати. За цих підстав позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . 13 лютого 2025 року у цій справі було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Моськіна С.М. позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, підтвердивши, що з початку серпня 2024 року спірним житлом не користується та не має наміру в ньому проживати. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивачка її сусідка, остання проживає з сином [PERSON] та внуком [PERSON] . Відповідач колись проживав у квартирі позивачки. На теперішній час не бачила, що відповідач проживав у цій квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивачка та її син є його сусідами. Відповідач з ними колись проживав. На теперішній час відповідач у квартирі не мешкає. Суд, заслухавши учасників справи, з`ясувавши всебічно всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом установлено, що в 1990 році позивачу [PERSON] на підставі списків заводу ім. Бабушкіна, затверджених рішенням Ленінського райвиконкому № 127/1 від 11.03.1990, був виданий ордер на житлове приміщення № 557 серія 01, а саме квартиру [ADDRESS] , на склад сім`ї з 4-х осіб: [PERSON] основний квартиронаймач, [PERSON] чоловік, [PERSON] син, [PERSON] дочка. Згідно з довідкою, виданою ТОВ «К.О.Д.», згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 359/1р від 01.12.1986 житловий будинок [ADDRESS] було змінено на [ADDRESS] та [ADDRESS] . Згідно з довідкою Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 23.12.2021 № 17640 житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому № 188 від 19.03.1993. Згідно з довідкою № 982 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, від 04.02.2022 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (наймач) з 02.07.1990, [PERSON] (син) з 02.10.1992, [PERSON] (онук) - з 13.09.2012, [PERSON] (онук) з 28.09.2004. Згідно з актом про непроживання від 30.01.2025, складеного за участю мешканців квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] ( [PERSON] та [PERSON] ) [PERSON] у квартирі [ADDRESS] цього будинку не мешкає з січня 2024 року. При розгляді справи суд виходить із того, що статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад строки, визначені статтею 71 ЖК України, оскільки відповідач у судовому засіданні позов визнав, про наявності у нього перешкод у користуванні спірною квартирою не заявляв, відповідних доказів не надавав. Навпаки відповідач у судовому засіданні позов визнав, зазначивши, що не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення. Статтею 206 ЦПК України визначено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що в даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує чиїх-небудь прав, оскільки в матеріалах справи хоча й відсутні відомості про наявність у відповідача іншого житла, водночас він наполягав на тому, що не має наміру користуватися спірним житлом. Тому, з огляду на позицію відповідача, який позов визнав, визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом не буде\~становити втручання\~у його\~право на\~повагу до\~свого житла\~у розумінні\~статті 8\~Конвенції про\~захист людини\~і основоположних\~свобод.\~ Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач з серпня 2024 року не користується спірним житлом та не виявляє інтересу до цього житла, тобто не проживає в ньому без поважних причин понад шести місяців, що підтвердили допитані свідки та сам відповідача, суд вважає можливим позов задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved