Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

20 січня 2025 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна. У своєму позові позивач просить суд стягнути з відповідача 900 доларів США, 3% річних, що становить 357 доларів США, а всього 1257 доларів США та стягнути з відповідача всі судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що 19 квітня 2011 року між позивачем та [PERSON] був укладений попередній договір з внесенням забезпечувального платежу і з продажу та придбання в майбутньому квартири [ADDRESS] . Відповідно до умов пункту 3 цього договору сторони зобов`язалися до 20.06.2011 року укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 5 договору покупець здійснює на користь продавця забезпечувальний платіж в сумі 15 % від вартості квартири в розмірі 900 доларів США , що еквівалентно 7200 грн. Отримання коштів оформляються письмовою розпискою Продавця. (п . 6 договору). У випадку, якщо порушення умов договору від 19.04.2011 року відбудеться з вини Продавця, останній зобов`язаний повернути Покупцю суму забезпечувального платежу та додатково сплатити 20 % від такої суми. (пункт 7 договору). На виконання умов укладеного договору від 19.04.2011 року 06.06.2011 року позивач передала відповідачу 900 доларів США , про що він на 2 сторінці договору власноруч написав розписку про це. Відповідно до цієї розписки відповідач [PERSON] підтвердив, що 06.06.2011 року отримав додаткову суму коштів в якості завдатка за квартиру, що становить 30% її вартості. До 20.06.2011 року [PERSON] договір купівлі- продажу квартири з позивачем не уклав. Пояснив, що не може цього зробити із об`єктивних причин, оскільки на квартиру був накладений арешт. Але від її продажу він не відмовився. Враховуючи ситуацію, для забезпечення гарантій продажу запропонував позивачу переїхати до квартири і жити в ній вже як новому власнику, а договір купівлі-продажу укласти згодом після скасування арешту квартири. Таким чином, у червні 2011 року позивач із своєю матір`ю [PERSON] , переїхали до квартири і почали в ній жити як нові власники. Зробили поточний ремонт квартири, поміняла вхідні двері, сплачувала за житло і комунальні послуги. Так позивач з матір`ю і жили в цій квартирі до листопада 2024 року, тобто протягом 13 років. За ці роки строк укладення договору купівлі-продажу неодноразово сторони подовжували, оскільки з його слів скасувати арешт квартири можливо було тільки після погашення ним боргів. І він свого рішення продати квартиру не змінював. Однак в листопаді 2024 року відповідач після того, як отримав судові рішення про стягнення боргів за опалення, став наполягати, щоб позивач оплатила ці борги, щоб квартиру звільнила, а він відмовляється її продавати за узгодженою в 2011 році ціною. Вважав, що квартира коштує втричі дорожче, і саме за новою ціною він може її продати. Крім того позивач має погасити його борги і з оплати послуг за теплопостачання. 24.11.2024 року позивач квартиру на вимогу [PERSON] звільнила. При укладенні попереднього договору жодних зобов`язань щодо погашення боргів [PERSON] із опалення, які утворились до вселення позивача в неї, на себе не брала, і сторони не домовлялись про це. І ця сума до вартості квартири не включалась. При цьому [PERSON] категорично відмовився повернути позивачу внесений за квартиру завдаток в сумі 900 доларів США , що за курсом долара станом на 14.01.2025 року 42,16 грн. за 1 долар дорівнює 900 доларів = 37944 грн. Таким чином, права позивача щодо повернення завдатку в сумі 900 доларів США були порушені відповідачем в листопаді 2024 року. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом . 3 % річних за період користування чужими коштами становлять згідно розрахунку 357,7 доларів США або 15\~080,63 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2025 року, цивільну справу №208/870/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 23.01.2025 року позовну заяву залишено без руху. 31.01.2025 року на виконання ухвали суду від 23.01.2025 року позивач [PERSON] подала заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 12.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження та призначено до судового розгляду. 26.02.2025 року адвокат Шевченко Л.М., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , подала до суду клопотання про витребування доказів. 26.02.2025 року адвокат Шевченко Л.М. подала до суду заяву, у якій просить просить справу розглядати без участі позивача та його представника. 03.03.2025 року адвокат Шевченко Л.М. подала до суду заяву про залишення клопотання про витребування доказів без розгляду. Ухвалою суду від 17.03.2025 року заяву адвокат Шевченко Л.М. про залишення клопотання про витребування доказів без розгляду задоволено. 29.05.2025 року адвокат Шевченко Л.М. подала до суду заяву, у якій просить долучити докази до матеріалів справи, докази понесених судових витрат та просить клопотання про допит свідків залишити без розгляду. 29.05.2025 року у судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, адвокат Шевченко Л.М., яка діє в інтересах позивача, подала заяву, у якій просить справу розглядати без участі позивача та її представника, згодна на ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку «Укрпошта» за зареєстрованим місцем проживання, причини своєї неявки суду не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280,281,\~282\~ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено\~ст. 279 ЦПК України. 19 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір з внесенням забезпечувального платежу. Відповідно до п.1 Договору, сторони визнають, що відносини, які склались між сторонами стали запорукою їх майбутньої співпраці з продажу та придбання житлової квартири у [ADDRESS] . Відповідно до п.3 Договору, сторони зобов`язуються до 20 червня 2011 року укладсти договір купівлі-продажу. Відповідно до п.5 Договору [PERSON] у якості підтвердження дійсності своїх намірів щодо придбання у [PERSON] дитлової квартири, зазначеній у п.2 цього Договору та укладання із [PERSON] основного договору, здійснює на користь [PERSON] грошовий забезпечувальний платіж у сумі 15% від вартості квартири 900 доларів США/ 7200 грн. На зворотній стороні даного Договору [PERSON] власноручно зазначив, що він 06.06.2011 року взяв у [PERSON] додаткову суму грошей у розмірі 900 доларів США в рахунок додаткового завдатку за квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складає 30% від вартості квартири. Оригінал договору та розписки містяться у матералах справи. В матеріах справи місяться квитанції щодо сплати комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнота Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 31.01.2025 року №410842163 щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , дана квартира належить на праві приватної спільної суміної власності 1/1 частка [PERSON] та 1/1 частка [PERSON] . На дану квартиру [PERSON] накладено арешт відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.02.20211 року виданої Заводським відділом ДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції, та на підставі постанови про арешт майна боржника від 29.11.2012 року виданого Заводським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області. 24.04.2025 року на адресу [PERSON] направлялась вимога повторна щодо повернення позивачу кошти у сумі 900 доларів США . Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ч. 1\~ст. 509 Цивільного Кодексу України\~(далі\~ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2\~ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 ЦК України. Частиною 2\~ст. 11 ЦК України\~встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1ст. 530\~ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до вимог\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України\~встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, третьої\~статті 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена,- у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Згідно з ч. 1\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1\~ст. 638 ЦК України). Позивачка вважає авансом сплачені нею грошові кошти за Договором, а саме\~частина Забезпечувального платежу (Попередня оплата вартості Квартири) у розмірі 900 доларів США. Згідно зі\~статтею 570 ЦК України\~завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, завдаток є способом забезпечення виконання зобов`язання та одночасно є способом платежу. Правила\~статті 570 ЦК України\~поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. На відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18(провадження № 61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі №686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та від 08 квітня 2021 року у справі №640/19696/17(провадження № 61-2624св20). Відповідно до вимог\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі\~76,\~77 ЦПК України). Згідно вимог\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу грошову суму в розмірі 900 доларів США, як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений з причин, залежних від відповідача як власника квартири, а саме накладення арешта на майно та заборони його відчуження, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 травня 2020 року в справі №757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі №523/15764/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі №461/5297/16-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі №686/6823/14. При цьому, відсутність вини в не укладанні договору купівлі-продажу правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору. В силу положень частини третьої\~статті 635 ЦК України\~припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі №551/980/19та від 15 липня2020 року в справі №205/5667/16-ц. Враховуючи наведене суд вважає, що сума, яка названа в попередньому договорі є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених\~статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, а тому, порушене право позивача на повернення коштів (авансу) за будь-яких умов підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися, а саме в розмірі 900 доларів США. Щодо позовної вимоги стягнення з Відповідача 3 % річних від простроченої суми в порядку\~статті 625 ЦК України. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в Постанові від 08.11.2019 року по справі № 127/15672/16-ц). Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої\~статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Нарахування 3 % річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей\~509,\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Стаття 625 ЦК\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги\~п`ятої ЦК України\~та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги\~п`ятої ЦК України\~поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги\~п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги\~п`ятої цього Кодексу). При цьому у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої\~статі 625 ЦК України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20). Відповідно до п. 7 Договору у випадку, якщо порушення умов попереднього договору буде допущено Стороною-2 ( [PERSON] ), сума забезпечувального платежу залишається у Сторони-1 ( [PERSON] ). Якщо порушення умов цього Договору буде допущено Стороною-1 ( [PERSON] ), остання зобов`язана повернути Стороні-2 ( [PERSON] ) суму забезпечувального платежу та додатково сплатити кошти у розмірі 20% від такої суми. Відповідно до п.9 Договору, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладання Основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням в укладанні Основного договору або його не укладенням, включаючи упущену вигоду. Отже, у відповідача виникло зобов`язання з повернення позивачці оплаченого нею Забезпечувального платежу (Попередня оплата вартості Квартири) у розмірі 900 доларів. Позивачкою було здійснено розрахунки заборгованості з урахуванням 3 % річних за період з 01.07.2011 по 01.01.2025 на суму заборгованості 900 доларів США грн. Сума 3 % річних склала 357,70 доларів США. Перевіривши подані позивачем розрахунки, суд приймає їх до уваги, вважає правильними, відповідачем розрахунки не оспорені, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в цій частині, а відтак з\~ [PERSON] , за період прострочення зобов`язання, а саме\~з 01.07.2021 по 01.05.2025, підлягає стягненню 3% річних в розмірі 357,70 доларів США. На підставі вищенаведеного, суд повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, вважає, що позов\~ [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна підлягає задоволенню. Згідно положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. Згідно до квитанції №67 від 17.01.2025 року позивач при подачі позовної заяви сплатила 1211,20 грн. Крім того, у справі заявлено до відшкодування витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. 05.01.2025 року позивачем укладено договір про надання правничої допомоги з адвокатом Шевченко Людмилою Миколаївною. Відповідно до детального розрахунку понесених [PERSON] , станом на 29.05.2025 року, підписаного [PERSON] , встановлено, що надано наступні послуги: -Підготовка позовної заяви, дата надання 18.01.2025 року, витрачено 19 годин, вартість 15000,00 грн.; -Судовий збір 1211,20 грн.; -Участь у судовому засіданні (17.03.2025 року, 22.04.2025 року, 29.05.2025 року) по 3000 грн.; -Підготовка клопотання про доручення доказів, про доручення інформаційної довідки, вимоги про повернення боргу, витрачено 4 години, вартість 3000 грн. Всього до сплати 28211,20 грн. Відповідно до акту приймання-передачі наданих правничих послуг, складеного 29.05.2025 року, адвокатом на виконання укладеного договору про надання правничої допомоги від 05.01.2025 року надано наступні послуги: -Участь у судовому засіданні (17.03.2025 року, 22.04.2025 року, 29.05.2025 року) по 3000 грн.; -Підготовка клопотання про доручення доказів, про доручення інформаційної довідки, вимоги про повернення боргу, витрачено 4 години, вартість 3000 грн. Всього до сплати 12000,00 грн. Клієнт отримав послуги, підтвердив, що вони надані відповідно до умов укладеного договору, зауважень, претензій по якості повноті, строках та обсязу в цілому не має. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.Суд,

Outcome: approved