Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ Технополіс-1 про стягнення 30391,42 грн заборгованості по заробітній платі за період липня-серпня 2023 року, 89792,30 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2023 року по 29 лютого 2024 року, компенсації за невикористану відпустку за 33 дні у розмірі 25914,24 грн. Позов обгрунтований тим, що позивач перебував у трудових відносинах із даним ТОВ на посаді керуючого магазином Департаменту з роздрібної торгівлі Ніжинської філії ТОВ з 18 березня 2010 року і був звільнений за угодою сторін 01 вересня 2023 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Повний розрахунок при звільненні не проведений. Просить поновити строк звернення до суду, оскільки неодноразово звертався з вимогою добровільної виплати заборгованості, також проходив тривале лікування і на даний час проходить підтримуюче лікування, внаслідок чого отримав статус особи з інвалідністю 3-ї групи, позов задовольнити. Згідно з ст.ст.19, 274\~ЦПК\~України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, про що їх заперечення відсутні. Відповідно до відзиву від 09 травня 2024 року представник відповідача [PERSON] просить відмовити у позові в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок з посиланням на обставини непереборної сили внаслідок військової агресії проти України, пошкодження майна позивача і неможливості здійснення господарської діяльності, а також з пропуском строку звернення до суду з вимогою щодо середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до заяви від 05 червня 2025 року позивач [PERSON] просить справу розглянути за відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Інші заяви, клопотання сторін станом на 05 червня 2025 року відсутні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247\~ЦПК\~України не здійснюється. Фактичні обставини та мотиви, з яких виходить суд, із застосованими нормами права. Позивачем по справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання в с.Вертіївка Ніжинського району Чернігівської області, останній в період з 18 березня 2019 року по 01 вересня 2023 року (наказ про звільнення за угодою сторін від 31 серпня 2023 року) перебував у трудових відносинах із ТОВ Технополіс-1 (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України-32498133) на посаді керуючого магазином Департаменту з роздрібної торгівлі, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача, про що заперечення сторін під час судового розгляду відсутні. Відповідно до довідки відповідача ТОВ Технополіс-1 (а.8) розмір заробітної плати позивача [PERSON] складає за липень 2023 року- 19733,52 грн, серпень 2023 року- 10657,90 грн, а всього нараховано до виплати 30391,42 грн. Також згідно наказу ТОВ Технополіс-1 про припинення трудового договору від 01 вересня 2023 року (а.с.5) позивачу не виплачена компенсація за 33 дні невикористаної відпустки, що становить 25914,24 грн відповідно до розрахунку позивача, про що заперечення відповідача відсутні. Станом на час розгляду справи суду не подані докази щодо виплати відповідачем всіх сум, що належали позивачу в день його звільнення 31 серпня 2023 року, що є порушенням відповідачем вимог ст.116\~КЗпП України, згідно з якою\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. При недотриманні роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України для нього настають наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальності за даною статтею у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 року у справі № 359/3879/20). Зміни щодо ст.ст.116, 117 КЗпП України набрали законної сили 19 липня 2022 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує на те, що затримка з остаточним розрахунком з позивачем, обумовлена об`єктивними зовнішніми чинниками-збройною агресією рф проти України, що розпочалась 24 лютого 2022 року, яка вплинула на виробничу діяльність відповідача в цілому. Відповідач є суб`єктом господарювання, який здійснює торгівлю непродовольчих товарів. Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України на території України введено та діє воєнний стан. Відповідно до ст.10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", який набрав законної сили 24 березня 2022 року, роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Згідно з ч.2 ст.1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених ст.ст.43, 44 Конституції України, які стосуються права на працю. Відповідач не надав суду доказів щодо припинення своєї господарської діяльності, тобто останнім не доведено, що ТОВ у зв`язку з військовою агресією рф проти України та введення у зв`язку з чим воєнного стану в Україні об`єктивно не мав можливості виконувати свої зобов`язання та допустив затримку розрахунку з позивачем при звільненні. Також сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22). Станом на час розгляду справи невиплачена заробітна плата позивача, із врахуванням встановлених судом обставин, становить за липень 2023 року- 19733,52 грн, серпень 2023 року- 10657,90 грн, 25914,24 грн компенсації за невикористану відпустку, а всього 56305,66 грн, які підлягають стягненню на користь позивача (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). В даній частині позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. \~Також відповідач не звільнений від відповідальності, визначеної ст.117 КЗпП України, відповідно до якої (в редакції, чинній на час звільнення позивача), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач [PERSON] звернувся з клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення з позовом до суду, оскільки неодноразово звертався з вимогою добровільної виплати заборгованості, також проходив тривале лікування, внаслідок чого 25 грудня 2025 року отримав статус особи з інвалідністю 3-ї групи, і на даний час проходить підтримуюче лікування. За таких обставин наявні підстави для поновлення строку для подання заяви, при цьому суд враховує, що право на судовий захист входить до переліку тих прав, що\~\~захищаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 6 якої закріплює право на справедливий суд, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Також судом враховується, що у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Судом встановлено, що на час звернення позивача з позовом до суду 18 квітня 2025 року і на час розгляду справи належні суми при звільненні позивачу не виплачені, тобто фактичний розрахунок не проведено, а отже і перебіг строку звернення працівника до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ст.233 КЗпП України, не розпочався. Вказане узгоджується як з Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, так і з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року справі № 755/12623/19. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 вказала, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Також оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, у зв`язку з чим суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За встановленими у справі обставинами розмір невиплаченої відповідачем позивачу заробітної плати складає 56305,66 грн, при цьому позивач після звільнення 01 вересня 2023 року звернувся до суду із позовом 18 квітня 2025 року, та визначив загальний розмір виплат відповідно до ст.117 КЗпП України за період з 01 вересня 2023 року по 29 лютого 2024 року, що складає 06 місяців, у розмірі 89792,30 грн. З даним розрахунком позивача суд погоджується, оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 690,71 грн (30391,42 грн/44 робочі дні за липень-серпень 2023 року=690,71 грн), а середній заробіток за 130 робочих днів прострочення за період з 01 вересня 2023 року по 29 лютого 2024 року становить 89792,30 грн (690,71*130=89792,30). Також, із врахуванням обставин справи, виникнення спірних правовідносин сторін зокрема і під час дії воєнного стану, що об"єктивно вплинуло на всі правовідносини в бік погіршення, вимог розумності та справедливості, пропорційності суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача необхідно визначити у сумі 50000 грн, що є належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача. Позов в даній частині підлягає частковому задоволенню. Зазначена сума визначена без прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата даного податку є відповідно обов"язком роботодавця та працівника. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову-на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, у зв`язку з чим 1211,20 грн судового збору підлягають стягненню із відповідача в дохід держави, а, із врахуванням сплати позивачем 1211,20 грн судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку,-судовий збір у розмірі 674,39 грн підлягає стягненню із відповідача на користь позивача із врахуванням задоволення позову частково на 55,68% (50000/89792,30*100=55,68; 55,68*1211,20/100=674,39). При розгляді справи суд виходить виключно із тих доказів, що надані сторонами під час судового розгляду із врахуванням змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Outcome: partial