Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Акціонерне товариства «ТАСКОМБАНК» (далі - АТ «ТАСКОМБАНК») через систему «Електронний суд» звернулося до суду з даним позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором №8445558176 від 25 серпня 2021 року в розмірі 73267,58 грн, з яких: 41712,80 грн борг по тілу кредиту (в т.ч. прострочений), 3,94 грн борг по річних процентах (в т.ч. прострочений), 31550,84 грн борг по щомісячних процентах (в т.ч. прострочений). Свої вимоги обгрунтовує тим, що 25.08.2021р. [PERSON] уклав із ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») зазначений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 42999,56 грн строком користування на 48 місяців зі сплатою процентів за надання кредиту в розмірі 5% від суми кредиту, загальних процентів у розмірі 0,01% від суми боргу за договором та щомісячних процентів у розмірі 2,49% від суми кредиту. На підставі договору про відступлення прав вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016р., укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК», 26.08.2021р. первісний кредитор передав новому кредитору свої права грошової вимоги до позичальників згідно реєстру прав вимоги, зокрема й до відповідача за вказаним кредитним договором від 25.08.2021р. Однак відповідач порушив свої зобов`язання й не виконав умови даного кредитного договору, кредитні кошти у встановлені строки не повернув, на неодноразові повідомлення щодо необхідності погашення кредитної заборгованості не відреагував, що й спонукало позивача звернутися з даним позовом до суду. Позивачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін від 24 березня 2025 року було направлено в електронній формі через систему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до його електронного кабінету (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), але той інших заяв по суті справи не подав, надавши двічі заяви (25.03.2025р., 24.04.2025р.) про відкладення розгляду справи для надання сторонам можливості врегулювати спір мирним шляхом, проте про подальші результати цих дій не повідомив. При цьому, суд зважує на те, що позивач в п.1, 3 прохальної частини позову просив розглядати справу саме в такому порядку та без його участі, а приписи ст.19, 274 ЦПК України не містять обмежень для вирішення даної категорії справ у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін 24 березня 2025 року було надіслано за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), однак той відзиву на позов чи інших заяв з процесуальних питань, зокрема й щодо позасудового врегулювання спору з позивачем, не подав. Також в установлений строк від сторін не надходило заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відтак, у силу положень ч.13 ст.7, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами й у такому випадку судове засідання не проводиться та згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до такого висновку. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (свобода договору). За приписами ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ «ФК «ЦФР»). Умови договорів приєднання розробляються кредитодавцем, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим кредитодавець має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Приписами ст.525, 526, 530, 610, 612 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства). Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У судовому засіданні встановлено, що 23 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до ТОВ «ФК «ЦФР» із заявою-анкетою на отримання послуг та 25.08.2021р. між ними було укладено кредитний договір №8445558176. За умовами даного договору кредитодавець зобов`язувався надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (п.1.1); сума кредиту 42999,56 грн; строк, на який надається кредит, 48 місяців (п.1.2); позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в Паспорті кредиту №5558176, який є невід`ємною частиною цього договору (п.1.3). У п.4, 5 Паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5558176 сторони визначили суму кредиту 42999,56 грн, строк користування кредитом 48 місяців, початковий процент при наданні кредиту 5% від суми кредиту; щомісячні проценти 2,49% від суми кредиту згідно з графіком платежів; річні загальні проценти 0,01% від суми боргу за договором згідно з графіком платежів; у п.6 Паспорту кредиту сторони узгодили графік платежів (кількість та розмір платежів, періодичність внесення). Оскільки зміст укладеного між сторонами кредитного договору зафіксований в кількох документах, з огляду на їх неоспорювання відповідачем, письмова форма даного правочину дотримана, що відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та не суперечить приписам ст.6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України. При цьому, на виконання вимог ч.1 ст.638\~ЦК України сторони у вказаному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. ТОВ «ФК «ЦФР» виконало умови кредитного договору, надавши [PERSON] можливість користуватися позиковими коштами, що підтверджується платіжними документами про перерахування коштів за кредитним договором, які є належними й допустимими доказами та не оспорюються відповідачем. Однак [PERSON] свої договірні зобов`язання виконував неналежним чином та несвоєчасно, тіло кредиту та відсотки у відповідності до умов кредитного договору ним сплачувалися нерегулярно. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість [PERSON] за кредитним договором №8445558176 від 25.08.2021р. станом на 21.02.2025р. складає 73267,58 грн, з яких: 41712,80 грн борг по тілу кредиту, 3,94 грн борг по відсотках, 31550,84 грн борг за щомісячними процентами. 07 жовтня 2016 року між АТ «ТАСКОМБАНК» (Новий кредитор) і ТОВ «ФК «ЦФР» (Первісний кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016р., за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а Новий кредитор набуває права вимоги Первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них і сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені договором (п.2.1); право вимоги переходить до Нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого Новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, а також по відношенню до поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення (п.3.4). У повідомленні про відступлення прав вимог, підписаному 25.08.2021р. [PERSON] , зазначено, що права вимоги за кредитним договором №8445558176 від 25.08.2021р. будуть відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.102016р. АТ «ТАСКОМБАНК» 21.01.2025р. [PERSON] направило повідомлення-вимогу про необхідність погашення виниклої заборгованості за кредитним договором, яка відповідачем проігнорована. За приписами ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст.519 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Предметом відступлення може бути лише зобов`язальна вимога, яка є дійсною, належним чином індивідуалізованою та правомірною та доводить, що вказані ознаки предмета є сутнісними, а відсутність хоча б одного з них позбавляє певну вимогу можливості бути предметом відступлення. Під існуючою грошовою вимогою слід розуміти грошову вимогу, строк платежу за якою на момент укладення договору фінансування під відступлення грошової вимоги уже настав. Майбутньою вимогою, як предмета відступлення, під яке надається фінансування, може бути грошова вимога, яка ґрунтується на договорі, вже укладеному до моменту відступлення, строк платежу за яким ще не настав. Велика Палата Верховного Суду у п.138-139 постанови від 15.09.2022р. у справі №910/12525/20 вказала, що положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі, й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2018р. у справі №914/868/17, від 18.10.2018р. у справі №910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 02.11.2021р. у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія, як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Зважаючи на викладене, суд констатує, що на момент укладення між АТ «ТАСКОМБАНК» і ТОВ «ФК «ЦФР» договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016р. ще не виникло (не існувало) зобов`язання між первісним кредитором ТОВ «ФК «ЦФР» і боржником [PERSON] , адже між ними не було укладено кредитного договору №8445558176 №8445558176 від 25.08.2021р. Тобто, у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати АТ «ТАСКОМБАНК» згідно договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016р. Також у відповідності до п.2.2, 3.4 зазначеного договору про відступлення права вимоги набуття новим кредитором від первісного кредитора прав вимоги до позичальників здійснюється шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Проте такий реєстр прав вимоги стосовно відповідача позивачем усупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України суду не надано і матеріали справи цього документа не містять. Зазначення ж у повідомленні про відступлення прав вимог від 25.08.2021р., що позичальник визнає АТ «ТАСКОМБАНК» кредитором по кредитному договору №8445558176 від 25.08.2021р., не є тим належним і допустимим доказом (документом), який би на виконання умов п.2.2., 3.4 договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016р. підтверджував правонаступництво кредитора в договорі. Таким чином,\~враховуючи вищевказані\~обставини справи,\~даний позов\~АТ «ТАКСОМБАНК»,\~яке вважає\~себе новим\~кредитором,\~до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором є необгрунтованим і не підлягає задоволенню в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позовних вимог АТ «ТАКСОМБАНК» суд відмовляє повністю, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України понесені товариством у справі судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed