Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

13 лютого 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування запису про реєстрацію права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] в селищі Веселинове Вознесенського району Миколаївської області помер [PERSON] , [INFO] . Внаслідок його смерті відкрилася спадщина, до складу якої відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, та зокрема: право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; право власності на земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] ; право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки 4821782500:04:004:0012, надану для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] заповіту не залишив, а тому відповідно до ст.ст. 1223 та 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають: дружина [PERSON] (надалі - позивачка), та діти [PERSON] та [PERSON] . У встановлені законом строки та порядку всі спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Болгарчук О.Ф., де [PERSON] та [PERSON] подали заяви про відмову від спадщини, а позивачка подала заяву про прийняття спадщини. На підставі поданих заяв нотаріусом 30.10.2024 року було заведено Спадкову справу № 63/2024. На виконання вимоги закону позивачка звернулася до нотаріуса з питанням про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом та надала наявні у неї документи щодо належності спадкового майна спадкодавцю. Вивчивши надані документи, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо права власності на земельну ділянку площею 0, 25 га, кадастровий номер земельної ділянки 4821782500:04:004:0012, надану для будівництва та обслуговування будинку за адресою: [ADDRESS] , про що винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.02.2025 року № 23/02-31. Відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус мотивувала порушенням вимог законодавства щодо набуття права власності на земельні ділянку у порядку приватизації. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позовні вимоги задовольнити та: - Визнати незаконним та скасувати Рішення ХХХVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року; - Скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] в межах території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (кадастровий номер земельної ділянки 4821782500:04:004:0012), номер запису про право власності 35129697 від 17.01.2020 року. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Гусаров С.Д. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 11 червня 2025 року представник позивача подав до суду клопотання, в якому просив розглянути справу без їх участі, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача Веселинівської селищної ради не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. До суду 16 квітня 2025 року представник відповідача [PERSON] надав заяву, в якій не заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив розглядати справу без участі представника відповідача. В судове засідання треті особи [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 06 травня 2025 року подали до суду клопотання, в яких просили розглянути справу без їх участі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] в селищі Веселинове Вознесенського району Миколаївської області помер [PERSON] , [INFO] , смерть якого було зареєстровано Веселинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що 05 липня 2024 року складено відповідний актовий запис № 169, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 липня 2024 року. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина, до складу якої відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, та зокрема: право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; право власності на земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] ; право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки 4821782500:04:004:0012, надану для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] заповіту не залишив, а тому відповідно до ст.ст. 1223 та 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають: дружина [PERSON] (надалі - позивачка), та діти [PERSON] та [PERSON] . У встановлені законом строки та порядку всі спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Болгарчук О.Ф., де [PERSON] та [PERSON] подали заяви про відмову від спадщини, а позивачка подала заяву про прийняття спадщини. На підставі поданих заяв нотаріусом 30.10.2024 року було заведено Спадкову справу № 63/2024, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 78947999 від 30.10.2024 року. На виконання вимоги закону позивачка звернулася до нотаріуса з питанням про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом та надала наявні у неї документи щодо належності спадкового майна спадкодавцю. Вказані обставини також підтверджуються матеріалами спадкової справи № 63/2024. Вивчивши надані документи, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо права власності на земельну ділянку площею 0, 25 га, кадастровий номер земельної ділянки 4821782500:04:004:0012, надану для будівництва та обслуговування будинку за адресою: [ADDRESS] , про що винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.02.2025 року № 23/02-31. Відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус мотивувала порушенням вимог законодавства щодо набуття права власності на земельні ділянку у порядку приватизації. В ході судового розгляду було встановлено, що вказана ситуація виникла за наступних обставин. [PERSON] проживав в смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області в приватному будинку по [ADDRESS] (в теперішній час: [ADDRESS] ). Рішенням XXXI сесії п`ятого скликання Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області від 17.11.2009 року за № 197 [PERSON] була передана у власність у порядку приватизації земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 601916, виданим 1 грудня 2009 року та зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010948000698. Мати [PERSON] - [PERSON] проживала в приватному будинку в [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 27 квітня 1993 року № 40 «Про надання у приватну власність земельних ділянок» [PERSON] була передана у порядку приватизації земельних ділянок земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0, 25 га. Її право власності на цю земельну ділянку було посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю Серія МК № 00036, виданим Миколаївською сільською радою 20.01.1994 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 22. [INFO] [PERSON] померла в селі Миколаївка Веселинівського району Миколаївської області. Її смерть було зареєстровано виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області 07 червня 1999 року за актовим записом № 13, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на житловий будинок, розташований за адресою: в [ADDRESS] , який належав спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого Миколаївською сільською радою Веселинівського району 19 червня 1987 року, та на земельну ділянку площею 0,25 га, надану для обслуговування цього житлового будинку, право власності на яку було посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю Серія МК № 00036, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 22. Заповіту [PERSON] не залишила, а тому відповідно до ст. 529 чинного на той час ЦК України від 18.07.1963 року право на спадкування за законом у першу чергу отримав син спадкодавиці [PERSON] , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину та 29 березня 2001 року державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори йому було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 282, яким було посвідчено, що: «спадкоємцем майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] , є: її син - [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] . 11 квітня 2001 року [PERSON] звернувся до Веселинівської філії Миколаївського МБТІ, де на Свідоцтві було зроблено реєстраційний напис про те, що: «Зазначений в цьому документі жилий будинок Веселинівською філією Миколаївського МБТІ зареєстровано на праві особистої власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 110 від 11 квітня 2001 року» Таким чином, [PERSON] у повній відповідності до вимог чинного на той час законодавства набув право власності на успадкований житловий будинок, що було документально оформлено. Статтею 548\~ЦК України\~від 18.07.1963\~року передбачалося,\~що:\~для придбання\~спадщини необхідно,\~щоб спадкоємець\~її прийняв;\~не допускається\~прийняття спадщини\~під умовою або з застереженнями; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Тобто, після вчинення [PERSON] дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК України від 18.07.1963 року), вся спадщина (спадкове майно та майнові права, у тому рахунку і право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку) з моменту відкриття спадщини належали йому. До нотаріуса з питанням про видачу йому свідоцтва право на спадщину на успадковану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку [PERSON] не звернувся, але відсутність у нього свідоцтва про право на спадщину не припинила його право на спадкове майно, оскільки статтею 560 ЦК України від 18.07.1963 року передбачалося, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину, тобто, отримання свідоцтва про право на спадщину було правом, а не обов`язком спадкоємця. Аналогічні положення закріплені в ч. З ст. 1296 ЦК України, який діє з 01.01.2004 року, якою прямо передбачено, що: «Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину». Статтею 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, який діяв на час відкриття спадщини та оформлення прав на успадковане майно, передбачалося, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди (ч. 1); право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу (ч. 4). В свою чергу ст. 23 цього Кодексу передбачалося, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. З метою оформлення свого права власності на земельну ділянку, передану його матері для обслуговування спадкового будинку, [PERSON] звернувся до Миколаївської сільської ради в 2019 році. З невідомих причин Миколаївською сільською радою було проігноровано те, що земельна ділянка вже була передана [PERSON] в приватну власність та розпочала процедуру передачі [PERSON] земельної ділянки для обслуговування спадкового жилого будинку у порядку її приватизації. У зв`язку з цим [PERSON] уклав відповідний договір з Приватним підприємством «Коренковська», якому замовив розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на підставі якої земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі та їй присвоєно кадастровий номер 4821782500:04:000:0012. 21 червня 2019 року рішенням XXXVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області було прийняте рішення № 3 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] в межах території Миколаївської сільської ради», яким було затверджено вищезазначену технічну документацію та з посиланням на вимоги ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України вирішено:«Надати у власність громадянину [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] межах території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області». На підставі цього рішення 17.01.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зроблено відповідний запис за № 35129697 про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4821782500:04:000:0012, площа 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2012353748217, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 197151940 від 22.01.2020 року. Рішення XXXVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] в межах території Миколаївської сільської ради» є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Згідно з ст. 116 ЗК України, якою передбачені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності: - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону; - набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу (ч. 1); - набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2); - безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч. 3); - передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (ч.4); - земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (ч. 5). Тобто, чинним, законодавством передбачено, що передача, земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання, а отже громадянин, який отримав безоплатно у власність земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації визначених статтею 121 Земельного кодексу України, не має права на повторну безоплатну приватизацію земельної ділянки з таким же цільовим призначенням у разі успадкування ним жилого будинку. Статтею 6 ЗК України від 18.12.1990 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , встановлювалося, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), та що громадяни набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, у разі одержання їх у спадщину. Ідентичні положення містяться і в ст. 81 чинного ЗК України від 25.10.2001 року. Аналіз ст.ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, з урахуванням положень ст. 548 ЦК України в ред. 18.07.1963 року, дає підстави для висновку, що безоплатна передача громадянам земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності понад норми, визначені ст. 121 Земельного кодексу України, та більше одного разу по кожному виду використання, заборонена, а отже Миколаївська сільська рада не мала права передавати [PERSON] у порядку приватизації земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, оскільки: - він вже використав своє право на приватизацію земельної ділянки з цим цільовим призначенням; - спадкова земельна ділянка була передана у порядку приватизацій [PERSON] , а отже вибула з комунальної власності; - спадкова земельна ділянка вже належала [PERSON] , як спадкоємцеві, з моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] , право власності якої не було припинене у порядку, встановленому законом, як того вимагає ч. 5 ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 року, а отже оформлення його права власності на успадковану земельну ділянку мало відбуватися у порядку, встановленому цивільним кодексом. Позивачка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті [PERSON] , але незаконне рішення Миколаївської сільської ради перешкоджає їй в оформленні та, як наслідок цього, у здійсненні нею права власності на успадковану нею земельну ділянку. Відповідно до ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України одним із способів захисту права власності на землю є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише иа підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо визнання незаконним та скасування Рішення ХХХVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку з одночасним скасуванням Рішення ХХХVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року, на підставі якого право власності було зареєстровано, не відповідає обставинам справи та вимогам закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29) та від 23 листопада 2021року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21 пункт 153). Отже, у даній справі, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки судове рішення про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 16 листопада 2022 року у справі № 144/1346/21, від 05 квітня 2023 року у справі №125/788/21. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про скасування реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial