Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому із урахуванням заяви про зміну предмету позову просив визнати договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] , що оформлений борговими розписками від 18.08.2020 та від 01.12.2020 удаваним; визнати договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] , що оформлений борговими розписками від 18.08.2020 та від 01.12.2020 фактичним договором оренди транспортного засобу. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що приблизно у лютому 2020 року сторони дійшли усних домовленостей щодо оренди автомобіля. Позивач отримав від відповідача документи та ключі від авто. При цьому, письмовий договір оренди Авто між сторонами не укладався, оскільки плата за користування Авто, Позивачем та Відповідачем була погоджена усно. Згідно умов усного договору оренди Авто, Позивач повинен кожного місяця перераховувати на особисту банківську карту Відповідача визначену сторонами грошову суму. Дані умови договору Авто, Позивач виконував у повному обсязі, шляхом перераховування необхідної суму грошей на рахунок Відповідача, а також шляхом передання грошових коштів готівкою. 18.08.2020 року позивачем на вимогу відповідача написано розписку на суму 31 000,00 грн, проте реальних коштів від Відповідача, Позивач не отримував. Зазначена вище розписка була надана на вимогу Відповідача, як гарантія розрахунку за його пошкоджений автомобіль і майбутню оренду, та, як гарантія збереження авто у належному стані. Після цього Позивач продовжував користуватися Авто та регулярно сплачувати грошові кошти за ремонт та оренду авто готівкою та переказами на банківську картку Відповідача. 01.12.2020 року Відповідач повторно змусив Позивача написати нову розписку на суму 51 770 грн, як гарантія розрахунку за майбутню ореаду Авто, та як гарантію збереження авто у належному стані. При цьому, Відповідач запевнив Позивача, що попередню розписку від 18.08.2020 року він знищив та не може повернути її Позивачу. Маючи на руках розписки Позивача, Відповідач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення грошових коштів на підставі розписок. Однак, позивач вважає, що між сторонами не існує жодних відносин, окрім оренди автомобіля. В той же час, між сторонами фактично виникли правовідносини з найму (оренди) транспортного, в яких позивач виступає як наймач (орендар), а відповідач як наймодавець (орендодавець), а спірна сума в розмірі 82 770,00 грн. передплатою позивача за орендну плату авто, а також різновидом забезпечення виконання Позивачем його обов`язку по ремонту автомобіля. Позивач зазначає, що правова природа зазначених розписок була покликана лише на приховування інших правочинів, а саме договору найму транспортного засобу та боргу за ремонт авто, тому договір позики, що укладений між сторонами є удаваним правочином. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 15.05.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 29.08.2024 року представником відповідача подано до суду відзив, в якому останні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до матеріалів справи та самого позову стає зрозумілим, що Постановою Дніпровського районного суду м. Києва притягнуто Діденка до адміністративної відповідальності 10.04.2020 року, а перша боргова розписка написана 18.08.2020 року, друга боргова розписка написана 01.12.2020 року. Тобто є зрозумілим та логічним, що після ДТП необхідно було ремонтувати транспортний засіб і саме тому позивач попросив гроші у борг у відповідача. Твердження позивача, що відповідач його змушував писати розписки теж не відповідає дійсності, оскільки після написання розписок позивач не звертався до працівників поліції із заявою про вчинення злочину відносно нього. Відтак можна зробити висновок, що жодного примусу не було, а відтак і боргові розписки були написані позивачем добровільно після отримання грошових коштів. Відповідач не заперечує, що позивач орендував у нього транспортний засіб. Дані обставини досліджувалися Ленінський районним судом міста Полтава. Відтак матеріали справи не містять жодного доказу повернення відповідачем грошових коштів кредитору за борговими розписками. Оскаржувані розписки є нічим іншим, як підтвердженням того, що позивач отримав у відповідача грошові кошти у борг для особистих потреб та ремонту пошкодженого ним автомобіля. 02.10.2024 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що у відзиві на позовну заяву представник Відповідача вказує на те, що Відповідач не заперечує, що Позивач орендував у нього транспортний засіб. Суми вказані у банківській виписці за період з 02.03.2020 по 23.10.2020 року є платежами за оренду автомобілів. Порядок оформлення договору оренди транспортного засобу регулюється гл. 58 ЦКУ. Крім того, договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Без нотаріального посвідчення такий договір вважається нікчемним. Між стонами не укладався жодних договорів оренди, в той час коли Відповідач визнає існування між ними договірних відносин оренди транспортного засоби. За відсутності укладеного договору оренди автомобіля (коли письмова форма для такого правочину є обов`язковою) та підтвердження сторонами договірних відносин щодо оренди автомобіля, вважає отримані кошти згідно розписок від 18.08.2020 р. та від 01.12.2020 р. були спрямовані на приховування дійсного правочину - договору оренди транспортного засобу. 05.05.2025 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] щодо позовних вимог заперечили, просили відмовити. У судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який вказав, що [PERSON] бачив лише один раз, він здає в оренду автомобілі. У період часу із середини серпня він користувався послугами [PERSON] , як водія таксі. Десь в серпні 2020 року він в якості пасажира [PERSON] захїхали на місцевість, на якій розташовані гаражі, і він, перебуваючи в салоні автомобіля бачив як [PERSON] щось писав, а потім передав [PERSON] якісь грошові кошти. 01.12.2020 [PERSON] [PERSON] написано другу розписку під диктовку. [PERSON] ( [PERSON] ) диктував розписки, але гроші [PERSON] не давав, [PERSON] передавав гроші. Зі слів [PERSON] , [PERSON] просив писати розписки фактично за оренду авто. Він знаходився на вулиці за п`ять метрів від гаражу, а розписки писали в приміщені гаражу. Він чув розмову і бачив їх. Суд, заслухавши виступи сторін, свідка, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, приходить до наступного. Згідно ч.ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Як зазначено позивачем, приблизно в лютому місяці 2020 року, [PERSON] трапилося оголошення про оренду легкового автомобіля. Зателефонувавши за номером телефону, що був вказаний в оголошенні, Позивач вперше зустрівся з [PERSON] , з яким дійшов домовленості про оренду автомобіля марки "Chevrolet Nubira" д.н.з [NUMBER] , отримавши документи та ключі від Авто. При цьому, письмовий договір оренди Авто між сторонами не укладався, оскільки плата за користування Авто, Позивачем та Відповідачем була погоджена усно. Згідно умов усного договору оренди Авто, Позивач повинен кожного місяця перераховувати на особисту банківську карту Відповідача (№ [NUMBER] ), визначену сторонами грошову суму. Дані умови договору оренди Авто Позивач виконував у повному обсязі, шляхом перераховування необхідної суму грошей на рахунок Відповідача, а також шляхом передання грошових коштів готівкою. Як вбачається із виписки по карті Позивача від 16.05.2023 року, Позивач на картку Відповідача, за період з 23.10.2020 по 02.03.2020 року перерахував грошові кошти у розмірі 19670,00 грн., а саме: - 02.03.2020р. - 3150,00 грн.; 16.03.2020р. - 520,00 грн.; 09.04.2020р. 400,00 грн.; 02.03.2020р. - 3150,00 грн.; 08.07.2020р. - 1500,00 грн.; 14.07.2020р. - 500,00 грн.; 14.07.2020р. - 500,00 грн.; 16.07.2020р. - 500,00 грн.; 23.07.2020р. 800,00 грн.; 24.07.2020р. - 700,00 грн.; 10.08.2020р. - 800,00 грн.; 11.08.2020р. 400,00 грн.; 18.09.2020р. - 2500,00 грн.; 30.09.2020р. 800,00 грн.; 30.09.2020р. 700,00 грн.; 30.09.2020р. - 250,00 грн.; 07.10.2020р. - 1000,00 грн.; 09.10.2020р. - 2000,00 грн.; 12.10.2020р. - 350,00 грн.; 15.10.2020р. - 500,00 грн.; 16.10.2020р. 500,00 грн.; 22.10.2020р. - 500,00 грн.; 23.10.2020р. - 500,00 грн. 13.03.2020 року під час керування орендованим Авто, по вул. Березняківська, 38 у м. Києві, виконуючи поворот ліворуч Позивач не врахував дорожньої обстановки, не надав перевагу в русі автомобілю, марки "Hyndai Accent", який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого відбулось зіткнення, в результаті чого вказані автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.04.2020 року у справі № 755/4706/20, Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності на накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок)гривень, на користь держави. Як пояснив Позивач, 18.08.2020 року ним на вимогу Відповідача було написано розписку на суму 31000,00 грн, проте реальних коштів від Відповідача, Позивач не отримував. Зазначена вище розписка була надана на вимогу Відповідача, як гарантія розрахунку за його пошкоджений автомобіль і майбутню оренду, та, як гарантія збереження авто у належному стані. Після цього Позивач продовжував користуватися Авто та регулярно сплачувати грошові кошти за ремонт та оренду авто готівкою та переказами на банківську картку Відповідача. Як пояснив Позивач, 01.12.2020 року Відповідач повторно змусив Позивача написати нову розписку на суму 51770 грн, як гарантія розрахунку за майбутню ореаду Авто, та як гарантію збереження авто у належному стані. При цьому, Відповідач запевнив Позивача, що попередню розписку від 18.08.2020 року він знищив та не може повернути її Позивачу. Маючи на руках розписки Позивача, Відповідач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення грошових коштів на підставі розписок від 18.08.2020р. та від 01.12.2020р. Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 26.02.2024р. у справі № 641/10314/21, з Позивача на користь Відповідача було стягнуто суму боргу за договорами позики (борговими розписками від 18.08.2020 та від 01.12.2020) всього у сумі 82770 грн. У зв`язку із подачею Позивачем апеляційної скарги на вище зазначене рішення, спір у справі триває. Позивач, пред`являючи даний позов до суду, посилається на відсутність існування між сторонами зобов`язальних правовідносин позики. В той же час, позивач стверджує, що між сторонами фактично виникли правовідносини з найму (оренди) транспортного, в яких позивач виступає як наймач (орендар), а відповідач як наймодавець (орендодавець), а спірна сума в розмірі 82770,00 грн. передплатою позивача за орендну плату авто, а також різновидом забезпечення виконання Позивачем його обов`язку по ремонту автомобіля. На думку позивача, правова природа зазначених вище розписок, була покликана лише на приховування іншого правочину, а саме договору найму транспортного засобу, тобто договір позики є удаваним правочином. Згідно ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України\~встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частин 1, 2 ст.\~207\~та частини 2 ст. 1047\~ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дата її отримання. Згідно з неодноразово висловленими правовими позиціями Верховного Суду України за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Особливо треба звернути увагу на те, що частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У постанові від 08.07.2019 р. у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд також зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, факт передачі грошей позивачем та отримання їх відповідачем підтверджується відповідними розписками від 18.08.2020 року та 01.12.2020 року. Відповідно до ст.\~1051\~ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на те, що між ним та [PERSON] фактично був укладений договір оренди автомобіля. Відповідно до частини першої статті 638\~ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (ч.2 ст. 759 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 798 ЦК України, предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Разом з тим, Відповідач не заперечує, що позивач орендував у нього транспортний засіб. Дані обставини досліджувалися Ленінський районним судом міста Полтава у справі № 641/10314/21 (дане рішення долучена до матеріалів справи). У вказаній справі позивач вказує, що 19670 грн 00 коп. ніби то це розрахунок за розписками однак відповідно до двох наявних розписок стає зрозумілим, що вищевказана сума грошових коштів не відповідає сумі жодного зобов`язання за розписками від 18.08.2020 року на суму 31 000 (тридцять одна тисяча) грн. та від 01.12.2020 року на суму 51770 (п`ятдесят одну тисячу сімсот сім) грн. 00 коп. Можна зробити висновок, що суми вказані у банківській виписці за період з 02.03.2020 по 23.10.2020 року є платежами за оренду автомобілів. Відповідно до\~статті 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз`яснень, наведених в абзацах 1 і 2\~п.\~25\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~6\~листопада 2009\~року №\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203\~ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Частиною другою статті 218 ЦК України передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Інших доказів на підтвердження фактів, викладених у позовній заяві, позивач [PERSON] не надав. Тому, суд вважає, що обставини, викладені у позові, не доведені належними та допустимими доказами, а позов задоволенню не підлягає. Наявність боргового документу, його зміст свідчить про те, що «поза розумним сумнівом» грошові кошти передавалися, та позивач [PERSON] зобов`язувався їх повернути. Оскаржувані розписки є нічим іншим, як підтвердженням того, що позивач отримав у відповідача грошові кошти у борг для особистих потреб та ремонту пошкодженого ним автомобіля. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор повинен повернути його, приймаючи виконання зобов`язання. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу. Такий висновок зробив ВС в постанові №483/1953/16-ц. Позивачем не надано суду доказів про те, що саме на момент вчинення правочину було приховано інший правочин або намагання вчинення такого правочину. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачами приподаніпозовів, розподілу не підлягає та повністю покладається на них. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed