Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

У жовтні 2024 року позивачі [PERSON] та [PERSON] через свого представника - адвоката Пінчук О.С. звернулися до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначено, що 01.04.1997 між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , яка діяла від імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №C6682/3514, на підставі якого продавці продали, а покупець купив квартиру [ADDRESS] . У відповідності до пункту 3 договору купівлі-продажу вказана квартира належить продавцям на підставі договору міни квартир, посвідченого П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 29.07.1994 в реєстрі №3y-519 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 30.08.1994 за реєстровим №2262. У відповідності до п. 5 договору квартиру продано за 200 гривень, які покупець передав продавцям повністю до підписання цього договору. Відповідно до пункту 7 договору покупець набуває право власності на квартиру з моменту укладення цього договору і реєстрації його на біржі. Договір був зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 06.06.1997 за №2262, що підтверджується копією самого договору купівлі-продажу та інформаційною довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» KB-2024 №2474 від 09.02.2024. З січня 2013 року введено в дію Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до якого переносились внесені в попередні реєстри записи щодо права власності за нотаріально посвідченими правочинами, що виникло до 2013 року. На сьогоднішній день у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутній запис про квартиру позивачів, оскільки станом на 2023 рік договір нотаріально не посвідчено, що підтверджується інформаційною довідкою, в якій вказано, що відсутні записи про квартиру [ADDRESS] . В той же час, оскільки договір купівлі-продажу з товарної біржі не посвідчений нотаріально та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутній запис про право власності позивачів, вказані обставини унеможливлюють будь-яке розпорядження таким нерухомим майном. Із зазначених підстав позивачі, посилаючись, зокрема, на положення ст. 16 ЦК України, п.9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», звернулися із даним позовом до суду та просять суд визнати дійсним вказаний вище договір купівлі-продажу нерухомого майна, а також визнати за ними право власності на придбану за таким договором квартиру, по 1/2 частині за кожним. Ухвалою суду від 23.10.2024, із урахуванням ухвали від 03.04.2025 про виправлення описки, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позов. Відповідачі у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не подали, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Водночас, представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивачів, у якій вона позовні вимоги підтримала, не заперечивши щодо ухвалення заочного рішення у справі. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 11.04.1997, №С6682/3514 та зареєстрованого в Бюро 06.06.1997 за реєстровим №2262, придбали квартиру [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується наявною в матеріалах справи копією інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2024 №2474 від 09.02.2024. В якості доказів на обґрунтування позовних вимог представником позивачів також додано копію документу, який складено не на українській мові. Оцінюючи такий доказ на предмет його належності да допустимості, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» державною мовою України є українська мова. Частина 3 ст.14 вказаного Закону передбачає, що сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу. Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06.07.2016 у справі №823/1324/15. Таким чином, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, позивач може подавати до суду докази на державній (українській) мові або їх переклад, засвідчений згідно з вимогами законодавства. Враховуючи те, що зазначений вище документ складений не на українській мові, а нотаріально засвідчений переклад його на українську мову позивачами до суду не надано, суд не приймає його до уваги як доказ. Обґрунтовуючи позов, позивачі зазначають, що на сьогоднішній день у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутній запис про придбану ними квартиру [ADDRESS] , оскільки станом на 2023 рік договір купівлі-продажу квартири не був нотаріально посвідчений, що позбавляє їх можливості у повній мірі реалізувати свої права як власників, у тому числі щодо розпорядження належним їм нерухомим майном, а тому вони просять суд визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним. Вирішуючи обґрунтованість таких позовних вимог, суд керується наступним. Як вбачається із доданої до позовної заяви інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №399003606 від 12.10.2024, у вказаному реєстрі відсутні записи щодо реєстрації будь-яких речових прав, у тому числі права власності, щодо квартири за адресою [ADDRESS] . Разом із цим, як уже зазначалося судом, реєстрація права власності на вказану квартиру була здійснена за позивачами [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 11.04.1997, №С6682/3514 що підтверджується інформаційною довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2024 №2474 від 09.02.2024. Із вказаної довідки також вбачається, що реєстрація права власності позивачів була проведена в БТІ 06.06.1997 за реєстровим №2262. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» №9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. З огляду на викладене, встановивши, що квартира була зареєстрована за позивачами на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 11.04.1997, реєстраційний №С6682/3514, а також зареєстрована в Бюро технічної інвентаризації 06.06.1997 за реєстровим №2262, суд вважає, що вимоги позивачів про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним не ґрунтуються на нормах закону, а отже, є безпідставними. Водночас, суд зауважує, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (який розпочав роботу з 2013 року) будь-якої інформації щодо права власності не означає, що право власності відсутнє. При цьому, відсутність в Державному реєстрі інформації свідчить і про те, що починаючи з 2013 року будь-які правочини щодо вказаної квартири не вчинялися. На даний час позивачі не позбавлені права зареєструвати своє право власності на квартиру у позасудовому порядку, надавши реєстратору усі необхідні документи, визначені законом. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Окремо суд звертає увагу на те, що позивачами не надано жодних доказів, які б вказували на те, що їхні права щодо розпорядження спірною квартирою кимось, у тому числі відповідачами, порушені, не визнаються або оспорюються. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Постановою Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №910/12404/21 визначено, що безпосередню мету, якої прагне досягнути позивач звертаючись з позовом до суду, втілює спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу. Передумовою звернення до суду в порядку позовного провадження є наявність спірних правовідносин та необхідність захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільно-правовим спором є спір, який виникає внаслідок відсутності згоди суб`єкта цивільного права щодо умов виконання тих чи інших прав або обов`язків, що випливають з закону чи договору. В основному, під спором про право розуміють опір, перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право. Спір про право може виникнути в разі порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів особи. З іншого боку, необхідною умовою порушення судового провадження є наявність певного спору, конфлікту, що виник із суспільних відносин, які опосередковуються правом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.02.2025 у справі №759/8167/20. Окремо суд звертає увагу на наступне. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 у справі №750/1535/17, такий спосіб захисту, як визнання договору дійсним може бути застосований судом виключно в окремо визначених цивільним законодавством випадках. Зокрема, за правилами частини другої статті 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Аналіз норм § 2 глави 17 розділу IV Книги першої ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнано дійсним судом у разі, наприклад: недодержання вимоги щодо письмової форми правочину (частина друга статті 218 ЦК України); недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину (частина друга статті 219 ЦК України); недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору (частина друга статті 220 ЦК України); вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (частина друга статті 221 ЦК України); вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування (частина друга статті 224 ЦК України); вчинення правочину недієздатною фізичною особою (частина друга статті 226 ЦК України). Ухвалюючи рішення, суди у мотивувальній частині мають наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Якщо суд встановив, що позивач обрав спосіб, що не передбачений законом чи договором, інші обставини для вирішення справи не мають значення, а тому суд не має повноважень надавати їм правову оцінку та робити відповідні висновки. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання дійсним договору купівлі-продажу не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, а відтак такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, з огляду на те, що вимоги позивачів про визнання права власності на нерухоме є похідними від вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу, підстави для задоволення таких позовних вимог також відсутні. Таким чином, ураховуючи встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи те, що під час розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати по сплаті судового бору покладаються на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed