Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

представник позивача просить суд зняти арешт із земельної ділянки [PERSON] загальною площею 2 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222210100:02:302:0106, що був накладений Відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за номером обтяження №5177918, обґрунтовуючи позов наступним. [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 2 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222210100:02:302:0106, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.02.2021 року, індексний номер витягу 244516744. Позивачу стало відомо, що 01.04.2014 року щодо належної їй земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 3222210100:02:302:0106 було зареєстровано обтяження у виді арешту, запис про обтяження №5177918, підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 42656986, виданий Відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Обтяження № 5177918 було зареєстровано при примусовому виконанні виконавчого провадження ВП №42656986, в якому стягувачем був ПАТ «Альфа-банк», а боржником позивач [PERSON] . Для отримання інформації щодо стану здійснення примусового виконання ВП №42656986, а також інформації щодо закінчення (у разі закінчення) виконавчого провадження та інформації про скасування (у разі якщо скасовано) постанови державного виконавця про арешт майна боржника, представником позивача адвокатом Клапчуком Ф.П. було спрямовано адвокатський запит до Солом`янського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №13/08-1 від 13.08.2024 року. Станом на день звернення до суду з цим позовом відповідь на зазначений адвокатський запит не отримана позивачем. Отже, на даний час щодо нерухомого майна позивача наявний арешт, накладений ще у 2014 році, тобто 10 років тому. Згідно з Порядком роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 року N 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить З (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. На даний час виконавче провадження №42656986, в рамках якого було накладено арешт на майно позивача, безсумнівно, давно завершене і знищене за строком зберігання. З часу накладення арешту минуло більше 10 років, з чого можна зробити висновок, що існування чинного арешту на нерухоме майно позивача не сприяє цілям виконавчого провадження, а лише порушує права позивача на мирне володіння своїм майном. Отже, щодо нерухомого майна позивача наявний не знятий арешт, який був накладений 10 років тому у виконавчому провадженні, матеріали якого найбільш ймовірно знищені за строком зберігання. При цьому, наявність незнятого арешту, безсумнівно, порушує права Позивача на мирне володіння своїм майном, а тому такий арешт необхідно зняти. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації арешту нерухомого майна), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і притінення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації арешту нерухомого майна), якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчого провадження, немає ніякої можливості вирішити питання про зняття арешту в позасудовому порядку. При цьому, звернення до суду зі скаргою на бездіяльність посадової особи органу Державної виконавчої служби в порядку, передбаченому Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України, в ситуації, що склалася, не буде ефективним способом захисту прав Позивача, оскільки державний виконавець відділу виконавчої служби позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії поза межами виконавчого провадження або відновлювати виконавче провадження, яке було закрито і знищено за строком зберігання. Отже, порушене право Позивача підлягає захисту v позовному провадженні. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень тау спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку раніше визначилися Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року. На сьогодні цей Закон втратив чинність, однак він діяв на момент внесення запису про обтяження майна, яке наразі належить позивачу. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі - у редакції, чинній на момент реєстрації арешту майна), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до Закону України "Про державну виконавчу службу примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції (далі - державні виконавці). В силу положень частини першої статті 38 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувану згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Отже, вищевказаними положеннями Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року на державного виконавця покладено обов`язок щодо зняття (скасування) арешту майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження. Натомість виконавче провадження, у якому було накладено арешт на майно Позивача було вочевидь завершено без вирішення питання про зняття арешту з нерухомого майна. Крім того, матеріали виконавчого провадження, в якому було накладено арешт на майно, знищені за строком зберігання, а тому з`ясувати з яких підстав було накладено арешт на даний час неможливо. Як наслідок, записи про існування арешту досі містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що порушує право власності Позивача на належне їй майно. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Системний аналіз положень Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року вказує на те, що посадові особи органу ДВС діють лише в рамках відкритих виконавчих проваджень, а повноваження державного виконавця як щодо накладення арешту на майно, так і щодо його скасування можуть бути реалізовані ним винятково під час здійснення виконавчого провадження. Проте, як вже зазначалося, виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно позивача, поза всяким сумнівом, давно завершене та знищене за строком зберігання. Отже, відновлення виконавчого провадження неможливе, тоді як в силу вимог закону накладений арешт на майно боржника підлягає зняттю (скасуванню) органом ДВС саме в рамках виконавчого провадження і не інакше. Разом з тим, законні права та інтереси позивача, за захистом яких вона звернувся до суду, порушуються наявністю обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме арештів нерухомого майна позивача. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону: ?державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або притінення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; ?обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а інші обтяження. При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Отже, обтяження припиняються на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування такого обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили. З огляду на викладене, наявність незнятого арешту на нерухоме майно позивача, накладеного багато років тому та не анульованого посадовими особами відділу ДВС, поза сумнівом, порушує законні права позивача. У зв`язку з наведеним, а також тим, що законом не визначено іншого порядку захисту порушеного права особи за таких обставин, Позивач змушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з належного йому нерухомого майна, а в суду наявні всі підстави для зняття арешту. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1,2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. В постанові Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 висловлено правовий висновок про те. що вимоги про звільнення майна з- під арешту, що грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відтак, зважаючи на зазначені вище обставини та становище, в якому опинився позивач у зв`язку з існуванням чинного арешту нерухомого майна, власником якого він є, та накладеного в рамках завершеного та знищеного виконавчого провадження, слід дійти висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів Позивача у цьому випадку є прийняття судом рішення про скасування арешту нерухомого майна, накладеного відповідно до запису про обтяження №5177918 від 01.04.2014 року з наступним поданням такого рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна Позивача в порядку, визначеному чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Представник відповідача в особі Акціонерного товариства «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, подавши до суду відзив на позов, в якому просить розгляд справи провести у відсутності представника АТ "Сенс банк" та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Так, 13.03.2008 року між АТ «Альфа-Банк» яке перейменована на АТ «Сенс Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір 500084358, згідно якого остання отримала в кредит 1750,00 дол. США. Однак 29.12.2008 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення прав вимог, згідно якого право вимоги за вказаним вище кредитним договором перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» в повному обсязі. Також відповідачу відомо, що 24.12.2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Купер Прайс» також було укладено договір відступлення прав вимог, згідно якого право вимоги за вище вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «Купер Прайс» в повному обсязі. Таким чином на даний час, як і на час накладення оскаржуваного арешту, АТ «Сенс Банк» не є кредитором [PERSON] . Однак в АТ «Сенс Банк» не збереглось, а ні оригіналів, а ні копій згаданих вище договорів, як кредитного так і договорів відступлення прав вимог, а тому надати їх суду відповідач не має можливості. Не зважаючи на викладене, відповідач все одно вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Позивачем окрім витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно не надає більше жодних доказів на доведення позовних вимог, та не зазначає конкретної підстави або норми закону згідно якої на його думку арешт мав бути знятий. Так згідно ч. 1 ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження" (чинної на час накладення арешту), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Також повернення виконавчого документу стягувачу згідно п. 4 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», який діяв на момент вчинення виконавчих дій не передбачає зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення. Однак жодних доказів того, що боржником було сплачено борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, позивач не надає. Так само позивач не надає доказів незаконності накладення такого арешту або ж оскарження постанов про його накладення в порядку передбаченому ст. 82 ЗУ "Про виконавче провадження". Подібні висновки викладені в постанові ВС у справі №333/395/22 від 20.06.2024 року. АТ "Сенс Банк" вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Так, в постанові КЦС ВС від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21.зроблено висновок, що коли питання про скасування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження, порушує сторона провадження, то застосовуються положення розд. VII ЦПК України, який передбачає звернення до суду зі скаргою на дії виконавця. Якщо ж особа, яка не погоджується з накладеним арештом, не є стороною виконавчого провадження, але такими діями порушується її право власності, вона звертається до суду з позовом, в якому передусім ставить питання про підтвердження її права власності на арештоване майно, а потім про зняття арешту. Така правова позиція міститься і в постанові КЦС ВС від 18 травня 2022 року у справі № 642/4263/21. Позивач звернувся до суду не зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність виконавця або посадових осіб органів ДВС, а саме з позовом, який заявлено не до вказаних у ст. 74 ЗУ "Про виконавче провадження" в чинній редакції осіб, а до стягувача АТ "Сенс Банк" (на даний момент правонаступником якого за кредитним зобов`язанням є ТОВ « Купер Прайс»), при цьому позивач був стороною виконавчого провадження, тобто боржником. Вважають за необхідне звернути увагу суду на висновок Касаційного господарського суд Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі № 913/567/19(913/310/20), де вказано, що: «Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто названа норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи.» Подібні правові висновки наведено в постановах ВП ВС від 22.04.2019 у справі № 661/624/16-ц, Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 922/1334/17, від 02.10.2018 у справі № 916/3108/17, від 05.03.2019 у справі № 903/206/18, від 30.09.2019 у справі № 908/1532/18. З урахуванням всього вищевикладеного, також вважають, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови в задоволенні позову. (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20). Оскільки позивач у даній справі був стороною виконавчого провадження, та просить скасувати арешт який накладений на належне йому як боржнику майно то він не може звертатись до суду із позовом до стягувача, а повинен звертатись до суду із скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця. Таким чином позивачем не вірно обрано спосіб захисту його прав. Суд, вислухавши представника позивача та дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року Про судову практику в справах про зняття арешту з майна, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню регулюються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012. Судом вставлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 2 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222210100:02:302:0106, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.02.2021 року, індексний номер витягу 244516744. Позивачу стало відомо, що 01.04.2014 року щодо належної їй земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 3222210100:02:302:0106 було зареєстровано обтяження у виді арешту, запис про обтяження №5177918, підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 42656986, виданий Відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Обтяження № 5177918 було зареєстровано при примусовому виконанні виконавчого провадження ВП №42656986, в якому стягувачем був ПАТ «Альфа-банк», а боржником позивач [PERSON] . \~ \~ \~ \~Згідно інформації Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі Відділ) стало відомо про наступне. Перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № 42656986 з примусового виконання виконавчого листа № 6-1477 виданого 16.09.2009 Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ "Альфа Банк" боргу у сумі 17334,61 грн. 27.03.2014 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 42656986. 27.03.2014 з метою забезпечення виконання рішення суду, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 25.04.2014 державним виконавцем

Outcome: approved