Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

У позовній заяві позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] просить ухвалити рішення про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що сторони проживали у шлюбі, який розірваний рішенням суду від 15.07.2015. У період шлюбу у них народилася дочка [PERSON] . З часу розірвання шлюбу сторони проживають окремо, дитина проживає з матір`ю, яка самостійно займається її вихованням, утриманням та доглядом, піклується про її фізичний і духовний розвиток, дбає про стан здоров`я, займається підготовкою до самостійного життя. Відповідач зі своєї сторони участі у житті дитини не приймає, своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини не виконує, не цікавиться її життям, здоров`ям і розвитком, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти не сплачує. Тим самим відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню і утриманню дитини. При цьому будь-яких дій, які б перешкоджали спілкуванню відповідача з дитиною, позивач не вчиняла і не вчиняє. В судове засідання учасники справи не з`явились. Представник позивача в канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, висловила згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач про розгляд справи по суті неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку, у тому числі, шляхом публікації судового оголошення на офіційному сайті судової влади, однак в судові засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістив. Представник органу опіки та піклування Любомльської міської ради в канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. При вирішенні спору поклався на розсуд суду та водночас висловив позицію про підтримання наданого суду висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. З огляду на викладене суд провів заочний розгляд позову відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 2011 року, який розірваний рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 15 липня 2014 року в справі № 163/1275/14-ц. У період шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . Після розірвання шлюбу неповнолітня [PERSON] залишилися проживати з матір`ю - позивачем [PERSON] 20 жовтня 2018 року позивач уклала другий шлюб, а саме із [PERSON] , взявши собі його прізвище « [PERSON] », що доводиться копією свідоцтва серії [NUMBER] . Відповідно до довідки Любомльського закладу дошкільної освіти № 2 від 21.05.2024 № 39 відповідач упродовж відвідування дочкою [PERSON] цього закладу дошкільної освіти (2014 - 2018) на зв`язок із вихователями ніколи не виходив, на батьківські збори не з`являвся, на виклики завжди приходила лише мама. На даний час неповнолітня [PERSON] є ученицею Любомльського ліцею №2. Із довідки Любомльського ліцею №2 від 20.05.2024 № 65 вбачається, що батько [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, не відвідує батьківські збори та не цікавиться її навчанням. Аліменти з відповідача на утримання дочки в примусовому порядку не стягуються, про що свідчить довідка Любомльського відділу ДВС у Ковельському районі Волинської області від 05.12.2023 № 37135/23.7. Рішенням виконавчого комітету Любомльської міської ради від 23 липня 2024 року № 129 затверджено висновок про недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його неповнолітньої дочки [PERSON] . Висновок органу опіки та піклування обґрунтоване тим, що у протилежному випадку (позбавлення батьківських прав), будуть порушені права відповідача, як батька дитини. Зі змісту висновку також встановлено, що при виїздах працівників відділу у справах дітей за місцем проживання відповідача ні разу не було, зі слів жителів села та родичів з`ясовано, що він є особою з інвалідністю, пересувається на інвалідному візку, кілька останніх років перебуває за кордоном. В телефонному режимі з начальником відділу у справах дітей відповідач повідомив, що кілька останніх років проживає в Нідерландах з жінкою, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Не заперечив проти позбавлення його батьківських прав щодо дочки [PERSON] , вважаючи, що так буде найкраще, в першу чергу, для дитини. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Положення вказаної Конвенції узгоджуються з нормами законів України. Згідно із ч.ч.1-5 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Досліджені по справі докази дають беззаперечні підстави вважати, що відповідач [PERSON] уже досить тривалий час не приймає участі у житті неповнолітньої дочки [PERSON] , не займається її вихованням, утриманням, не піклується її здоров`ям, розвитком, підготовкою до самостійного життя тощо. Фактично дитина зростала без його батьківського піклування і любові. Жодного доказу, який би свідчив про намагання відповідача, приймати участь у житті дитини, однак цьому йому перешкоджали певні вагомі об`єктивні чинники, у матеріалах справи немає. Як зазначила позивач у позовній заяві, жодних перешкод для спілкування відповідача з дочкою вона ніколи не чинила і не чинить. Тобто, відповідач самостійно та свідомо визначився зі своїми батьківськими обов`язками щодо дитини. Наявність у відповідача інвалідності, про що зазначено у висновку органу опіки та піклування, аж ніяк не свідчить про неможливість з його сторони прояву батьківської турботи та піклування до дитини, елементарного спілкування з дитиною, а також участі у її вихованні та розвитку. Перебування відповідача за кордоном також не є об`єктивною перешкодою для спілкування з дочкою та прийняття участі у її житті. Жодних дій в інтересах дитини уже упродовж більш як достатньо тривалого часу відповідач не вчинив, на контакт з дочкою жодного разу не виходив, тим самим явно проявляючи свою байдужість до її долі та життя. Таким чином, по справі встановлено, що відповідач в порушення вимог ст.150 СК України досить тривалий час не займається вихованням своєї неповнолітньої дочки, не турбується про її матеріальне забезпечення, фізичний, духовний та моральний розвиток, тим самим свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. За змістом ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З огляду на вище викладене, суд не погоджується із наданим у цій справі висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини. Так, в обґрунтуванні висновку зазначено лише те, що у випадку позбавлення відповідача батьківських прав будуть порушені його права як батька дитини. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що жодної мотивації на предмет виконання, невиконання або об`єктивної неможливості виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дочки висновок органу опіки та піклування не містить. Орган опіки та піклування, формально обмежившись вказівкою про порушення прав відповідача, жодним чином не вказав чому саме такий висновок буде відповідати інтересам дитини. Як зазначалось вище, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Таких вимог орган опіки та піклування не дотримав, адже свого висновку інтересами дитини не обґрунтував. Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав відповідають положенням ст.ст.150, 164 СК України, а тому підлягають задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved