Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

[PERSON] 07 жовтня 2024 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом певного часу та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що в 1976 році вона, [PERSON] , приїхала з Миколаївської області в м. Дніпро та вступила на навчання в Технічне училище № 7, їй було надано місце в гуртожитку училища за адресою: [ADDRESS] , де вона була зареєстрована. На той час [PERSON] була майстром виробничого навчання в цьому училищі. Вона (майстер) приділяла позивачці багато уваги, опікувалася нею, допомагала їй в навчанні. Проживала [PERSON] разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] , якій на той час було 4 роки, в квартирі [ADDRESS] . На початку нового навчального року в 1978 році [PERSON] запропонувала позивачці перейти проживати до неї в квартиру. Вона (позивачка) не заперечувала і у вересні 1977 року позивачка поселилася в квартирі [ADDRESS] . З моменту її вселення в квартиру позивачка з [PERSON] та її донькою [PERSON] проживали однією сім`єю, у них був спільний бюджет. [PERSON] для [PERSON] була як донька, позивачка допомагала по господарству, доглядала за дитиною. У них все було спільним. З 1977 року позивачка в гуртожитку не проживала. Після закінчення училища вона почала працювати майстром виробничого навчання в цьому училищі. Закінчила Львівський поліграфічний технікум, разом з [PERSON] вони працювали більше 40 років. Донька [PERSON] в 1991 році вийшла заміж і її прізвище стало « [PERSON] ». З цього часу вона в квартирі не проживала, а в 2014 році виїхала в Російську Федерацію, де проживає до цього часу. Квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1994 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 1 лютого 1994 року № 1/611-94, [PERSON] та [PERSON] . Загальна площа квартири складає 56.4 кв. м, а житлова - 27.9 кв. м.. З 2014 року після того, як донька [PERSON] виїхала за межі України, позивачка була для [PERSON] єдиною близькою людиною. Її ( [PERSON] ) стан здоров`я постійно погіршувався, те вона не хотіла залишати роботу, тому вона їй допомагала в організації учбового процесу, супроводжувала на роботу та з роботи. Але з 01 січня 2019 року [PERSON] за станом здоров`я змушена була звільнитися з роботи. 02 вересня 2019 року вона не змогла за станом здоров`я бути присутньої на урочистій лінійці, в зв`язку з чим дуже перехвилювалася, її стан здоров`я різко погіршився, була викликана «швидка допомога», але врятувати [PERSON] не змогли. Вона померла [INFO] . Похованням [PERSON] займалася позивачка. Її донька [PERSON] , яку [PERSON] повідомила про смерть матері, не змогла приїхати на похорон. Позивачка несла витрати на поховання, що підтверджується накладними. Крім того, позивачкою було встановлено пам`ятник на могилі [PERSON] .. Після смерті [PERSON] позивачка залишилася проживати в спірній квартирі, яку повністю утримує. [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса ДМНО Отроцюк О.В. від 23 серпня 2024 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , в зв`язку з тим, що не було надано документів на підтвердження факту родинних відносин та на час відкриття спадщини позивачка не була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] вимушена звертатися до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] з вересня 1977 року до її смерті та визнання права власності на спадкове майно. Інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , які б прийняли спадщину, немає. Заповіту вона не залишила. Отже, позивачка є єдиним спадкоємцем четвертої черги за законом, який прийняв спадщину. Отже, оскільки їй було відмовлено в свідоцтва про спадщину, в позасудовому порядку питання не з`ясоване, в добровільному порядку питання не вирішено, просили захистити право позивача як члена сім`ї з [PERSON] , з якою вона проживала без реєстрації до відкриття спадщини (фактично по день його смерті) та встановити, що вона, [PERSON] , проживала однією сім`єю з [PERSON] , яка померла [INFO] , в період з жовтня 1978 року до [INFO] за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею, [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказавши на те, що позовні вимоги не обґрунтовані і безпідставні, позивачка з померлою не родичі і однією сім`ю не мешкали, доказів цього немає, не було спільного бюджету чи спільного господарства, мали достатньо часу щоб узаконити свої відношення та зареєструвати позивачку у вказаному житлі, але не зробили це, були співмешканцями, а не проживали однією сім`єю, позивачка мала своє окреме житло по заповіту від [PERSON] , але не скористалася ним, позовні вимоги не доведені, надані документи і свідки позову не доводять, просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. в судове засідання не прибула, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, просила розглянути справу за наявними матеріалами без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, свідків, з`ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. [INFO] у віці 74 років померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина в вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивачка, вважаючи себе спадкоємцем подала відповідні документи до нотаріуса про прийняття спадщини. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В судовому засіданні зі слів позивачки та її представника, наданих ними документів з`ясовано позицію сторони позивача: в 1976 році вона, [PERSON] , [INFO] , приїхала з Миколаївської області в м. Дніпро та вступила на навчання в Технічне училище № 7 (зараз Державний навчальний заклад «Міжрегіональне вище професійно-технічне училище з поліграфії та інформаційних технологій»). Їй було надано місце в гуртожитку училища за адресою: [ADDRESS] , де вона була зареєстрована. На той час [PERSON] була майстром виробничого навчання в цьому училищі. Вона приділяла позивачці багато уваги, опікувалася нею, допомагала їй в навчанні. Проживала [PERSON] разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] , якій на той час було 4 роки, в квартирі [ADDRESS] . Як стверджує позивачка, на початку нового навчального року в 1978 році [PERSON] запропонувала позивачці перейти проживати до неї в квартиру. Вона (позивачка) не заперечувала і у вересні 1977 року позивачка поселилася в квартирі [ADDRESS] . З моменту її вселення в квартиру позивачка з [PERSON] та її донькою [PERSON] проживали однією сім`єю, у них був спільний бюджет. [PERSON] для [PERSON] була як донька, вона допомагала по господарству, доглядала за дитиною. У них все було спільним. З 1977 року позивачка, як вона вказазує, в гуртожитку не проживала. Після закінчення училища вона почала працювати майстром виробничого навчання в цьому училищі. Закінчила Львівський поліграфічний технікум, разом з [PERSON] вони працювали більше 40 років. Донька [PERSON] в 1991 році вийшла заміж і її прізвище стало « [PERSON] ». З цього часу вона в квартирі не проживала, а в 2014 році виїхала в Російську Федерацію, де проживає до цього часу. Квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1994 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 1 лютого 1994 року № 1/611-94, [PERSON] та [PERSON] . Загальна площа квартири складає 56.4 кв. м, а житлова - 27.9 кв. м.. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло та технічним паспортом на квартиру. З 2014 року після того, як донька [PERSON] виїхала за межі України, позивачка, на її думку, була для [PERSON] єдиною близькою людиною. Її стан здоров`я постійно погіршувався, те вона не хотіла залишати роботу, тому вона їй допомагала в організації учбового процесу, супроводжувала на роботу та з роботи. Але з 01 січня 2019 року [PERSON] за станом здоров`я змушена була звільнитися з роботи. 02 вересня 2019 року вона не змогла за станом здоров`я бути присутньої на урочистій лінійці, в зв`язку з чим дуже перехвилювалася, її стан здоров`я різко погіршився, була викликана «швидка допомога», але врятувати [PERSON] не змогли. Вона померла [INFO] . Похованням [PERSON] займалася позивачка. Її донька [PERSON] , яку [PERSON] повідомила про смерть матері, не змогла приїхати на похорон. Позивачка несла витрати на поховання, що підтверджується накладними. Крім того, позивачкою було встановлено пам`ятник на могилі [PERSON] , що підтверджується накладною № 95 від 09 червня 2020 року. Після смерті [PERSON] позивачка залишилася проживати в спірній квартирі, яку повністю утримує. [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. від 23 серпня 2024 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , в зв`язку з тим, що не було надано документів на підтвердження факту родинних відносин та на час відкриття спадщини позивачка не була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, як стверджує позивачка, [PERSON] вимушена звертатися до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] з вересня 1977 року до її смерті та визнання права власності на спадкове майно. Вартість спірної квартири згідно Звіту про оцінку ринкової вартості станом на 3 вересня 2024 року складає 1689470 грн, а вартість половини квартири складає (1689470:2) 344 735 грн.. Інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , які б прийняли спадщину, немає. Заповіту вона не залишила. Отже, позивачка є єдиним спадкоємцем четвертої черги за законом, який прийняв спадщину. В обгрунтування позову позивачка з представником посилаються на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. Вона, як стверджує позивачка, проживала однією сім`єю з [PERSON] до часу відкриття спадщини більше 40 років. Відповідно до положення ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Стаття 1222 Цивільного кодексу України зазначає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Outcome: dismissed