Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

У провадженні судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] перебувала цивільна справа за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 1246 від 19.12.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку зі звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] . У грудні 2023 дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю. В обґрунтування позову вказано, що КП «Київтеплоенерго» набув право вимоги заборгованості за спожиту до 01.05.2018 до фізичної особи [PERSON] теплову енергію за особовим рахунком № [NUMBER] у розмірі 292174,00 грн поставлену за період діяльності АТ «К.Енерго» до нежитлового приміщення фізичної особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не здійснював оплату за період з листопада 2015 по квітень 2018 включно, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на дату укладання договору цесії становила 292174,0 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиту від АТ «К.Енерго» теплову енергію до 01.05.2018 у розмірі 292174,00 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 222497,40 грн та 3% річних у розмірі 13135,82 грн, а всього 35633,22 грн; заборгованість за спожиту від КП «Київтеплоенерго» теплову енергію за період з жовтня 2018 по квітень 2020 включно у розмірі 149111,00 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 4912,10 грн та 3% річних у розмірі 3802,96 грн, а всього 8715,06 грн; судовий збір у розмірі 7284,50 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.01.2024 прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання в цивільній справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України, закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач скористалася своїм правом та направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. У лютому 2021 відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що просить застосувати строки позовної давності до заявленої позивачем основної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту від АТ «К.Енерго» теплову енергію до 01.05.2018 у розмірі 292174,00 грн та похідних додаткових вимог. Зауважила, що за адресою: [ADDRESS] знаходиться не лише приміщення 64 власником якого є відповідач, а ще й інші власники приміщень, зокрема [PERSON] . Крім того, вказала, що п. 4120 Додатку № 1 договору цесії містить інформацію щодо номеру облікової картки платника податків та вказано ІПН: [NUMBER] . Однак, у [PERSON] ІПН: [NUMBER] . Тому, зазначає, що о/р № [NUMBER] не належить відповідачу. У липні 2023 позивач подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що відповідачем факт права власності на нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] не спростовано. Тому, як власник [PERSON] є належним відповідачем. Вважає, що заява відповідача про застосування строків позовної давності вказує на фактичне визнання відповідачем пред`явлених до нього позовних вимог. Також, позивач посилався на Постанову КМУ про встановлення карантину. З підстав, викладених у додаткових поясненнях, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, розглянувши подані позивачем документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01 травня 2018 року теплової енергії та/або оплати за централізоване постачання гарячої води. За період надання послуг до 01.05.2018 (надавач послуг ПАТ «Київенерго») заборгованість залишається незмінною, оскільки КП «Київтеплоенерго» позбавлене права проводити коригування заборгованості і прийнятої на підставі Договору цесії № 601-18. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 210507440 від 28.05.2020 право приватної власності на нежитлове приміщення № 64 за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Таким чином, відповідачем факт права власності на нежитлові приміщення за вказаною адресою не спростовано. Тобто, саме [PERSON] як власник нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] є належним відповідачем по справі. Відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. Факт постачання теплової енергії до житлового будинку за вказаною адресою підтверджується корінцями нарядів на включення та відключення вказаного будинку (особистий рахунок абонента № [NUMBER] ) в період опалювального сезону та відомостями споживання теплової енергії, наданими КП «ЖЕО № 103» Голосіївської районної в м. Києва ради. Враховуючи наявність у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , приладів обліку теплової енергії, розрахунок за поставлену теплову енергію здійснено пропорційно опалювальній площі, а саме: відповідно до відомостей реєстрації параметрів теплоспоживання за період з 31.10.2016 по 29.11.2016 загальний обсяг спожитої теплової енергії по будинку в цілому становить 71,780 Гкал. У обліковій картці за листопад 2016 за особовим рахунком відповідача № [NUMBER] розраховано 10,512253 Гкал; відповідно о відомостей реєстрації параметрів тепло споживання за період з 29.11.2016 по 26.12.2016 (30.12.2016) загальний обсяг спожитої теплової енергії по будинку в цілому становить 90,06 Гкал. У обліковій картці за грудень 2016 за особовим рахунком відповідача № [NUMBER] розраховано 13,189287 Гкал; відповідно до відомостей реєстрації параметрів теплоспоживання за період з 26.12.2016 (30.12.2016) по 24.01.2017 (31.01.2017) загальний обсяг спожитої теплової енергії по будинку в цілому становить 105,543 Гкал. У обліковій картці за листопад 2016 за особовим рахунком відповідача № [NUMBER] розраховано 15,456983 Гкал і т.д. Тобто, розрахунок за поставлену теплову енергію здійснено відповідно до положень чинного законодавства України та підлягає стягненню у повному обсязі. Відповідач тривалий час не сплачувала за послуги теплової енергії, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Перелік житлово-комунальних послуг наведений у пункті 1 частини 1 статті 5 вищевказаного Закону, до котрих, зокрема, належить послуга з управління багатоквартирним будинком та включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року за № 45 визначається, що власник та наймач (орендар) квартири, з-поміж іншого, зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат. Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії» встановлено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Згідно з ч. 6 ст. 19, ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Пунктом 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 № 1198 передбачено, що споживач зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Частиною статті 2 ст. 382 ЦК України встановлено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку. Приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку, є спільним майном багатоквартирного будинку. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання належать до інженерного (технічного обладнання) житлового будинку і є його невід`ємною частиною. За рахунок тепловиділення розподільчих трубопроводів, що розташовані у підвалах чи інших приміщеннях МЗК створюються нормальні умови для функціонування мереж водопостачання та водовідведення та інших інженерних комунікацій. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги. Так, за приписами статей 526, 525, 610 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У Постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 522/7683/13-ц Верховний Суд дійшов висновку, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору чи іншого документу про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №712/8916/17, де було сформовано висновок щодо застосування норм права (пункт 79). Таким чином, на підтвердження своїх доводів позивач надав суду розрахунки заборгованості, які не спростовані відповідачкою. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020. Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co V-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанов КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року. Також варто зазначити, що з 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч.4 ст. 267 ЦК України. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, національне законодавство розглядає позовну давність, як встановлений законом строк для захисту порушеного права. Правила про позовну давність передбачають право на позов в матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право в примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо частини вимог за період з 01.11.2015 року по 22.07.2017 року, оскільки вказаний строк позовної давності перерваний не був та відраховується від дати подачі позову до суду, а саме від 22.07.2020 року, про що є відмітка канцелярії суду про надходження позову. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи пропуск позовної давності до частини вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а тому з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 22.07.2017 року по 01.10.2018 року, а саме основний борг в сумі 90850,47 грн., та заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2018 року по 01.04.2020 року а саме основний борг в сумі 149111,00 грн., інфляційні втрати в сумі 4912,10 грн, 3% річних у розмірі 3802,96 грн, а всього 157826,06 грн. Позивачем не надано розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 22.07.2017 року по 01.10.2018 року, тому суд відмовляє у задоволенні вказаних позовних вимог. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом Відповідачами, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих їй житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачами по оплаті цих послуг, як і не надано доказів необґрунтованості та безпідставності позовних вимог. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є доведеними і обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києву» сплачено 7284,50 грн судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 248676,53 грн (248676,53 грн / 485633,28 грн х 7284,50 грн = 3730,14 грн).

Outcome: partial