Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

[PERSON] на підставі договору дарування від 17 жовтня 2014 року належить 2/100 частки нежитлових будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також добудови до цих нежитлових будівель, що були розпочаті будівництвом у 2019 році і, відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, завершені у 2021 році. Відповідачі є власниками іншої частини нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області з цим позовом 11 квітня 2025 року. Підставою для позову названо обставину, що рішенням від 10 грудня 2024 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Дробчак О.О. відмовив у проведенні реєстраційних дій про речове право на належне [PERSON] реконструйоване та новозбудоване нерухоме майно, оскільки [PERSON] не здійснив виділ належної йому частки у спільній власності в натурі; а також обставину, що в позасудовому порядку він не може досягти згоди про виділ належного йому нерухомого майна з іншими співвласниками. На підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 15 та 22 квітня 2025 року було отримано інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) кожної фізичної особи, що зазначена відповідачем у позовній заяві. Ухвалою від 22 квітня 2025 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та призначено підготовче провадження (а.с. 47). Всі відповідачі отримали копії позовної заяви з додатками та копію ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 48, 51, 54, 57). Відзив на позов не було подано жодним з відповідачів. Відповідач [PERSON] подала заяву про визнання позовних вимог [PERSON] (а.с. 56). 12 травня 2025 року у підготовчому засіданні постановлено ухвалу про завершення підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. В судове засідання відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 70-74), не з`явилися і не повідомили про причину неявки, відповідач [PERSON] подала заяву (а.с. 56) про розгляд справи за її відсутності. З урахуванням права, встановленого ч. 3 ст. 211 ЦПК України, а також положень ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, ухвалою суду на місці було постановлено проводити судовий розгляд справи без участі відповідачів. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Представник позивача суду пояснив, що з моменту набуття у власність частки у нежитлових будівлях, [PERSON] за безумовним погодженням з іншими співвласниками використовував конкретну будівлю. З часом ця будівля була реконструйована, а також були здійснені певні добудови з дотриманням всіх вимог законодавства та нормативних документів. Однак, через об`єктивні та суб`єктивні обставини неможливо досягти позасудової згоди всіх співвласників майна на укладання відповідної угоди. Розглянувши справу, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Судом достеменно встановлено: 1)На підставі договору дарування від 17 жовтня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори (а.с. 12-14), [PERSON] був обдарований 2/100 частки комплексу нежитлових будівель, яка визначена у технічному паспорті як операторська заправочної станції, і яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2)Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28279196 від 17.10.2014 (а.с. 15) [PERSON] на праві приватної власності належить 2/100 частки комплексу нежитлових будівель, що розташована на [ADDRESS] , і є об`єктом загальною площею 70,5 кв.м, позначеним на плані літерою «Є», до складу якого входить п`ять приміщень: коридор 1, операторська 2, склад паливно-мастильних матеріалів 3, щитова 4, кімната відпочинку 5. 3)2/100 частки комплексу нежитлових будівель, що розташована на [ADDRESS] , на підставі рішення № 68 виконкому Мурованокуриловецької селищної ради від 24.12.2013 (а.с. 30) присвоєно окрему поштову адресу: [ADDRESS] . 4)Рішенням від 11 грудня 2014 року № 901 45 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради вулицю Леніна в смт Муровані Курилівці перейменовано на вулицю Соборна. 5)Отримане у дар нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] реконструював, а також вчинив нове будівництво. Такі дії позивачем вчинено за період з 2019 до 2021 року. Відповідно до витягів з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № ІУ101240319203 (а.с. 16-21) та № ІУ101240319635 (а.с. 23-29), наразі комплекс нежитлових будівель, які належать та використовуються [PERSON] складаються із: будівля магазину-складу (літ. «А»), прибудова складу (літ. «А1»), прибудова складу (літ. «А2»), будівля складу (літ. «Б»), будівля складу (літ. «В»), прибудова складу («літ. «В1»). 6)Як вбачається\~з актуальної\~інформації в\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно (витяг\~№ 5005127993355\~від \~07.04.2025\~на а.с.\~38),\~зареєстрованим за\~ [PERSON] \~залишається лише\~право власності\~на комплекс\~нежитлових будівель загальною площею 70,5 кв.м, до складу якого входить п`ять приміщень: коридор 1, операторська 2, склад паливно-мастильних матеріалів 3, щитова 4, кімната відпочинку 5. 7)Рішенням № 76543660 від 10 грудня 2024 року (а.с. 31) державний реєстратор прав на нерухоме майно Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області відмовив [PERSON] у проведенні реєстрації права власності на реконструйоване та добудоване майно, оскільки [PERSON] не здійснив виділ належної йому частки у спільній власності в натурі до початку реконструкції та нового будівництва. 8)Відповідно до інформації, що міститься у витягах з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № ІУ101240319203 (а.с. 17) та № ІУ101240319635 (а.с. 24), а також до інформації ДЗК про право власності та речові права на земельну ділянку від 07.04.2025 (а.с. 37), належні [PERSON] нежитлові будівлі знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 0522855100:02:003:0228 площею 0,1 га, яка ним орендується в Мурованокуриловецької селищної ради з 27 червня 2017 року. Ці обставини відповідачами не заперечувалися. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно ч.ч. 1-3\~ст. 89 ЦПК України\~ суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~ кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що спільна часткова власність - це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, які можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як встановлено судом, зокрема, слідує з пояснень в суді позивача та з тексту договору дарування від 17.10.2014 (а.с. 12-14), співвласники комплексу нежитлових будівель, який розташований на [ADDRESS] , дійшли згоди про порядок користування спільною власністю, визначивши кожному співвласнику нерухомість відповідно до розміру його частки і використовуючи такі приміщення в своїх особистих інтересах та цілях, принаймні з 2006 року (п. 1.3. Договору дарування). В той же час, згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Відповідачі не заперечили перед судом щодо виділення 2/100 частки комплексу нежитлових будівель на [ADDRESS] позивачу, а відповідач [PERSON] позов визнала у відповідній заяві по суті (а.с. 56). У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3 ст. 364 ЦК України). Отже, вимоги [PERSON] про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та припинення його спільної часткової власності в комплексі нежитлових будівель на [ADDRESS] доведені належними доказами, ґрунтуються на нормах цивільного законодавства, а тому підлягають до беззаперечного задоволення. Відповідно до договору дарування від 17 жовтня 2014 року (а.с. 12-14), [PERSON] був обдарований 2/100 частки комплексу нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] , яка визначена у технічному паспорті як операторська заправочної станції, і є об`єктом нерухомості загальною площею 70,5 кв.м, позначеним на плані літерою «Є», до складу якого входить п`ять приміщень: коридор 1, операторська 2, склад паливно-мастильних матеріалів 3, щитова 4, кімната відпочинку 5. Іншими документами, доданими до позовної заяви (а.с. 16-22, 23-29), доведено, що з 2019 до 2021 року позивач здійснив реконструкцію отриманого у дар нежитлового приміщення, а також на орендованій земельній ділянці, на якій розміщено подарований об`єкт, вчинив нове будівництво. Відповідно до технічного паспорта на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (а.с. 32-36), реконструйована та новостворені будівлі складаються із будівлі магазину-складу (літ. «А»), прибудови складу (літ. «А1»), прибудови складу (літ. «А2»), будівлі складу (літ. «Б»), будівлі складу (літ. «В»), прибудови складу («літ. «В1»). Ці всі будівлі у березні 2024 року введені в експлуатацію, огороджені металевим профілем з воротами. Жодна з цих будівель не є самочинним будівництвом. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності (ч. 4 ст. 357 ЦК України). «У ЦК України встановлюються особливі правила щодо добудови (прибудови), здійсненої одним із співвласників житлового будинку, іншої будівлі або споруди. Така добудова (прибудова) не є об`єктом права спільної власності і жодним чином не впливає на розмір часток, а стає об`єктом права власності лише того співвласника, який її зробив, за таких умов: 1) добудова (прибудова) зроблена за рахунок лише цього співвласника, а не інших співвласників; 2) добудова (прибудова) здійснена у встановленому законом порядку, що є необхідною передумовою для державної реєстрації права на нерухоме майно і набуття права власності на нього (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України); 3) добудова (прибудова) не порушує прав інших співвласників, наприклад, не створює для них перешкод у користуванні майном, яке вони здійснюють згідно за домовленістю між собою (частини другої статті 358 ЦК України).» Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 361/3391/19. Отже, з врахуванням встановлених судом обставин та правовідносин між сторонами, за правилами ч. 4 ст. 357 ЦК України виконані позивачем будівельні роботи зі збільшення площі нежитлових будівель на території земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, наданої [PERSON] в оренду, не тягнуть за собою зміну розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності і є власністю лише [PERSON] . Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідне положення міститься, зокрема, у постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України № 1952-IV, державній реєстрації прав підлягає, в тому числі, право власності на нерухоме майно. Статтею 6 Закону України № 1952-IV встановлено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав - виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно. У цій справі встановлено, що 06 грудня 2024 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області Дробчака О.О. про реєстрацію за ним права власності на реконструйоване та добудоване нерухоме майно, однак, рішенням № 76543660 від 10 грудня 2024 року (а.с. 31) йому відмовлено у проведенні реєстрації права власності на реконструйоване та добудоване майно, оскільки [PERSON] не здійснив виділ належної йому частки у спільній власності в натурі до початку реконструкції та нового будівництва. В той\~же час,\~пунктом 9\~ч.\~1\~ст.\~27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав може бути проведена на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. З врахуванням наведеного вище, до задоволення підлягає також вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на реконструйоване та новозбудоване нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved