Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~21.10.2024 року ВДПУ ім. М.Коцюбинського звернувся з позовом до [PERSON] про виселення, який мотивував тим, що 15.09.2023 року [PERSON] був звільнений з посади доцента кафедри фізичного виховання Вінницького державного педагогічного університету імені М.Коцюбинського за власним бажанням, але продовжує незаконно займати кімнати № [NUMBER] студентського гуртожитку [ADDRESS] , який перебуває у державній власності в особі Міністерства і науки України і знаходиться в оперативному управлінні ВДПУ ім. М.Коцюбинського. Листи, які надсилались 15.02.2024 року, 15.03.2024 року із вимогою звільнити кімнати студентського гуртожитку [PERSON] відмовився отримувати, про що були складені відповідні акти. В телефонній розмові [PERSON] повідомив, що звільнить кімнати як тільки йому буден надане житло за новим місцем роботи, проте станом на момент звернення до суду з позовом зобов`язання не виконав. \~ \~ \~ \~На підставі ст. 132 ЖК України, Положення про користування студентськими гуртожитками, ВДПУ ім. М.Коцюбинського позивач просив виселити [PERSON] із студентського гуртожитку [ADDRESS] без надання іншого житла. \~ \~ \~ \~22.11.2024 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов та повідомив, що з 14.04.1992 року до 18.09.2023 року працював у Вінницькому державному педагогічному університеті ім. М. Коцюбинського, в зв`язку з чим у 1994 році йому були виділені для проживання кімнати 118-119 в студентському гуртожитку [ADDRESS] . З того часу він постійно проживає в гуртожитку, це є його єдиним житлом. В силу ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК України він не може бути виселений без надання іншого житолгового приміщення, оскільки гуртожиток був наданий йому у зв`язку з роботою, на якій він пропрацював 30 років. Протягом всього часу Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків він не порушував, вчасно вносив оплату за проживання, жодних конфліктних ситуацій не було. Власної нерухомості він не має, дохід не дозволяє йому орендувати інше житло, тому просив захистити його право відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відмовити в задоволенні позову. Судом вчинені наступні процесуальні дії. 22.10.2024 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 31.10.2024 року відкрите загальне позовне провадження у справі. 15.01.2025 року закрите підготовче провадження у даній справі. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. Додатково суду повідомили, що з 1992 року [PERSON] працював у ВДПУ і йому для проживання були надані кімнати в студентському гуртожитку за погодженням з адміністрацією. 22.06.2021 року із [PERSON] був укладений договір найму кімнат 118-119 на період з 01.09.2021 року до 30.06.2022 року, в подальшому на підставі заяв відповідача і з резолюції керівництва термін проживання продовжувався в 2022 - 2023 роках. Після звільнення [PERSON] безпідставно займає секцію, яка складається з двох кімнат, коридору, санвузлу, загальною площею 31,6 кв.м., тобто 5 ліжко-місць. Станом на 01.09.2024 року потреба університету для забезпечення іногородніх студентів житлом становила 1286 ліжко-місць, тому зайняття кімнат [PERSON] суперечить п. 3 Положення про користування студентськими гуртожитками ВДПУ ім. М.Коцюбинського. Також просили врахувати, що контракти з [PERSON] були укладені про прийняття на посаду доцента кафедри фізичного виховання в період з 01.09.2020 року до 31.08.2023 року, з 01.09.2023 року до 31.08.2024 року, а з 18.09.2023 року [PERSON] звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Він може бути забезпечений житлом за новим місцем роботи, тому підтав для збереження за ним житла, визначених ст.ст. 125, 132 ЖК України, немає. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, відзив підтримав. Додатково суду пояснив, що з 1992 року проживає в студентському гуртожитку, займає дві кімнати, які оплачує вчасно, і ці кімнати для нього і його сина є єдиним житлом. Іншого нерухомого майна на праві власності не має, за новим місцем роботи в Маріупольському державному педагогічному університеті житлом не забезпечений, оскільки багато викладачів і студентів потребує житла, а заробітна плата не дозволяє орендувати квартиру. Просив захистити його право і відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що відповідно до ст.ст. 125, 132 ЖК України без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, що надали їм житло, не менш як десять років. Вважає, що в разі виселення [PERSON] буде порушена ст. 8 Конвенції і відбудеться неправомірне втручання у здійснення права на житло. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 13.12.2007 року будівля гуртожитку [ADDRESS] належить державі в особі Мністерства освіти і науки України, знаходиться в оперативному управлінні Вінницького державного педагогічного університету ім. М.Коцюбинського (а.с. 4, 5). Реєстрація права проведена в Державному реєстрі речових правна нерухоме майно. \~ \~ \~ \~Згідно відомості про нерухоме державне майно ВДПУ ім. М.Коцюбинського станом на 01.04.2025 року гуртожиток 4Б по [ADDRESS] за колдом класифікатора 1130.2 належить до гуртожитків для студентів вищих навчальних закладів (а.с. 106). \~ \~ \~ \~В судовому засіданні сторони визнали, що в 1992 року [PERSON] був поселений у студентський гуртожиток як викладач кафедри фізичного виховання за погодженням з адміністрацією ВДПУ ім. М.Коцюбинського, займав кімнату № [NUMBER] . 30.10.2009 року за заявою [PERSON] і з дозволу адміністрації йому була надана кімната № [NUMBER] (а.с. 96). З 08.04.1992 року і станом на день розгляду справи [PERSON] зареєстрований в гуртожитку [ADDRESS] (а.с. 59). Також в судовому засіданні встановлено, що 22.06.2021 року між Вінницьким державним педагогічним університетом ім.. М. Коцюбинського і [PERSON] був укладений договір найму кімнат 118-119 у студентському гуртожитку № 4Б на період з 01.09.2021 року до 30.06.2022 року (а.с. 111). За умовами договору наймодавець зобов`язався за рахунок коштів наймача надати в тимчасове платне користування вказані кімнати, а наймач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування житловим приміщенням в гуртожитку, дотримуватись Правил внутрішнього розпорядку, Пооложення про користування студентськими гуртожитками, після закінчення строку дії договору найму здати майно гуртожитку, що перебувало в його користування у належному стані та виселитись з гуртожитку в 3-денний термін (п. 2.2 договору). На підставі заяв [PERSON] від 22.06.2021 року, від 05.09.2022 року, 11.07.2023 року термін дії договору найму був продовжений (а.с. 112-114). Згідно матеріалів технічної інвентаризації [PERSON] займає секцію (кімнати 118-119) на 1 поверсі, яка складається з кімнати 10,6 кв.м., кімнати 16,1 кв.м., коридору 1,7 кв.м., санвузла 3,2 кв.м. (а.с. 107-109). \~ \~ \~ \~Починаючи з 1992 року [PERSON] перебував в трудових відносинах із ВДПУ ім. М.Коцюбинського, з 2020 року на умовах контракту. \~ \~ \~ \~Так, відповідно до наказу № 334-ос від 01.09.2020 року [PERSON] прийнятий на посаду доцента (1 ставка) кафедри фізичного виховання на умовах контракту з 01.09.2020 року до 31.08.2023 року, як обраний за конкурсом (а.с. 78 зворот). \~ \~ \~ \~На підставі наказу № 470-ос від 22.08.2023 року у зв`язку з закінченням строку дії контракту [PERSON] був звільнений з посади з 31.08.2023 року відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 79). \~ \~ \~ \~Відповідно до наказу № 513-ос від 01.09.2023 року [PERSON] прийнятий на посаду доцента (0,75 ставки) кафедри фізичного виховання на умовах контракту з 01.09.2023 року до 31.08.2024 року, як обраний за конкурсом (а.с. 79 зворот). \~ \~ \~ \~Відповідно до наказу № 574ос від 15.09.2023 року [PERSON] звільнений з посади доцента з 18.09.2023 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 26). \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що з 25.09.2023 року [PERSON] працює на посаді доцента кафедри педагогіки та освіти Маріупольського державного університету (а.с. 60-63, 68). \~ \~ \~ \~Після звільнення [PERSON] продовжує займати кімнати в студентському гуртожитку, оплачувати проживання, заяв про продовження договору найму не подавав. \~ \~ \~ \~На підставі п. 2.2 договору найму від 22.06.2021 року, п. 6 п.п. 13 розділу ІV Положення про користування студентськими гуртожитками, 15.02.2024 року Вінницький державний педагогічний університет ім. М.Коцюбинського надіслав повідомлення [PERSON] і попередження про виселення до 01.03.2024 року (а.с. 17). \~ \~ \~ \~15.03.2024 року [PERSON] було повторно надіслане повідомлення про виселення до 01.04.2024 року (а.с. 19), проте від отримання кореспонденції [PERSON] відмовився, про що були складені акти (а.с. 17-18, 19 зворот). \~ \~ \~ \~В службовій записці від 26.06.2024 року завідуючий гуртожитком [PERSON] доповів проректору з науково-педагогічної роботи та осоціальних питань про те, що [PERSON] повідомлений про необхідність звільнення приміщень, зобов`язався влітку 2024 року виселитись (а.с. 20). \~ \~ \~ \~19.07.2024 року, 27.08.2024 року комісією ВДПУ складені акти щодо повідомлення [PERSON] про необхідність звільнення приміщень гуртожитку. [PERSON] зобов`язався звільнити кімнати після отримання житла за новим місцем роботи (а.с. 20 зворот, 21). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач з 2023 року не є працівником університету, був звільнений за власним бажанням, тому не може займати приміщення студентського гуртожитку і підлягає виселенню без надання іншого житла на підставі ст. 132 ЖК України. Між сторонами виникли правовідносини з приводу користування студентським гуртожитком, який перебуває в державній власності і оперативному управлінні ВДПУ ім. М. Коцюбинського, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЖК України, Положення про користування студентськими гуртожитками ВДПУ ім. М.Коцюбинського, затвердженого наказом від 31.08.2023 року. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції». Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17. Гуртожитки відносяться до житлового фонду спеціального призначення, вони можуть використовуватись виключно для забезпечення потреб у тимчасовому житлі осіб, визначених ст. 127 ЖК України і надаватись з дотриманням порядку, передбаченого ст.ст. 128, 129 ЖК України. Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток (ст. 128 ЖК України). Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у\~статті 125\~цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у\~статті 124\~цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживав в студентському гуртожитку з 1992 року і був забезпечений кімнатами 118-119 на підставі строкового договору найму від 22.06.2021 року, як доцент університету. Відповідно до п.п.4 п. 3 розділу ІІ Положення про користування студентськими гуртожитками ВДПУ ім. М.Коцюбинського, затвердженого наказом від 31.08.2023 року, у студентських гуртожитках можуть проживати працівники університету, члени їх сімей за умови повного забезпечення здобувачів вищої освіти університету жилою площею. Після закінчення навчання або при достроковому позбавленні права на проживання в студентському гуртожитку мешканець студентського гуртожитку університету зобов`язаний здати майно гуртожитку, що перебувало в його користуванні, і кімнати, блок (секцію) в належному стані та виселитись із студентського гуртожитку в триденний термін. Відповідні положення також містяться в договорі найму із [PERSON] від 22.06.2021 року. Для забезпечення можливості іногородніх студентів брати участь в освітньому процесі станом на 01.09.2024 року потреба університету була у 1286 ліжко-місцях. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не був постійним працівником, з 2020 року працював в університеті на умовах контрактів як обраний за конкурсом і приміщення в студентському гуртожитку йому були надані у зв`язку з роботою на підставі договору найму як виняток, що передбачений п.п. 4 п. 3 розділу ІІ Положення про користування студентськими гуртожитками ВДПУ ім. М.Коцюбинського. Таким чином, оскільки [PERSON] працював у ВДПУ ім. М.Коцюбинського за строковим трудовим договором (контрактом) з 01.09.2023 року до 31.08.2024 року, і припинив трудові відносини на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), а також враховуючи те, що строк дії договору найму житла від 22.06.2021 року був неодноразово продовжений, але закінчився 30.06.2024 року, суд дійшов висновку, що підстав для збереження за [PERSON] житлової площі в студентському гуртожитку немає, тому [PERSON] підлягає виселенню без надання іншого житла. Тому заперечення відповідача [PERSON] із посиланням на ч. 3 ст. 132 ЖК України, ст. 125 ЖК України і твердження, що він може бути виселений лише із наданням іншого житлового приміщення, оскільки пропрацював у ВДПУ ім. М. Коцюбинського більше 10 років, суд вважає безпідставним. Гуртожиток [ADDRESS] є студентським, призначений для тимчасового проживання у зв`язку з навчанням. Йому не надано статусу гуртожитку сімейного типу, а проживання сімей викладачів і працівників допускається у виключному випадку за умови повного забезпечення житловою площею здобувачів освіти, тому на правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем не поширюється дія Закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Надаючи оцінку правам позивача і відповідача, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, враховуючи конкретні обставини даної справи, принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача і відповідача, також розумне співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, суд дійшов висновку, що виселення [PERSON] буде відповідати легітимній меті, визначеній пунктом 2 статті 8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи наведені обставини і норми закону, надаючи оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 2\~422,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved