Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

03.02.2025 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] , проте нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо доньки: не цікавиться здоров`ям дитини, не спілкується з нею, не створює умови для отримання освіти, матеріально не забезпечує. Донька проживає з позивачем, яка має іншого чоловіка та має з ним ще двоє спільних дітей. Нею створені належні умови для проживання дитини, тому з метою захисту прав малолітньої доньки змушена звернутись до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неї. У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю. Пояснив, що з позивачем вони перебували у шлюбі до 2019 року. Мають двох спільних дітей: [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2017 року народження. Після розірвання шлюбу позивач забрала дітей та не повідомляла відповідачу про своє місцеперебування. Лише з вказаного позову він дізнався, що діти зараз проживають у с. Колибаївка. Він є інвалідом 2-ї групи, проте ніколи не відмовлявся від дітей. Бажає їх виховувати та утримує у межі своїх можливостей. Відповіді на відзив до суду не надійшло. В судове засідання позивач не прибула. Про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У заяві просила судове засідання провести без її участі. Позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не прибув. Про причини неявки суд не повідомили. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , матір відповідача, пояснила, що після розірвання шлюбу [PERSON] (позивач) почила вчиняти перешкоди у спілкуванню сина з дітьми. Знайти їх вдалося лише через цей позов. Син вже їздив до органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області, де було прийнято рішення про недоцільність позбавлення його батьківських прав щодо доньки. Також він подав заяву про усунення перешкод йому у спілкуванні з дітьми. Заслухавши пояснення відповідача, його представника, показання свідка, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд виснує наступне. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження (а.с. 13). Згідно з довідкою, виданою директором Колибаївської гімназії Кам`янець-Подільської міської ради [PERSON] , 2016 року народження, навчається у другому класі, завжди охайна, доглянута. Батько не відвідував батьківські збори, не приймав участі у вихованні дитини, проте вітчим [PERSON] виховує дівчинку (а.с. 17-18). Позивач [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з донькою [PERSON] , 2016 року народження, сином [PERSON] , 2017 року народження, чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] , 2020 року народження, та [PERSON] , 2024 року народження (а.с. 15-16). Незважаючи на вимогу суду висновок органу опіки і піклування Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , 2016 року народження, до суду не надійшов. Долучені копії пояснень від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд не трактує як пояснення свідків, оскільки вказані особи не були допитані судом безпосередньо, не приводилися до присяги та не повідомлялися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та за відмову від дачі пояснень. При вирішенні справи по суті суд керується наступними нормами права. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання своїх батьківських обов`язків. З метою захисту якнайкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне збереження її зв`язків із сім`єю (батьком), що забезпечить її розвиток у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним, оскільки зворотного судом не встановлено. У судовому засіданні не встановлено фактів неналежного виконання відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання доньки [PERSON] , відтак встановлені підстави для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed