Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

10.04.2025 до суду надійшла зазначена позовна заява, в обґрунтування якої позивач вказує, що його батьки - [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.11.2008. Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.06.2015 шлюб між батьками позивача було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідно до свідоцтва про зміну імені від 24.03.2017 відповідач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , про що Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис №12. З 01.12.2020 року позивач проживав разом зі своєю бабусею, [PERSON] , та батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька [INFO] , позивач залишився проживати з бабусею, яка є особою з інвалідністю І групи. Відповідачка, мати позивача, з часу роздільного проживання не підтримує з ним жодного зв`язку, не надає жодної матеріальної, педагогічної або моральної підтримки, не цікавиться його життям, станом здоров`я, навчанням чи потребами. За весь час спільного проживання з бабусею жодного разу не надала коштів на утримання дитини. Більше того, [PERSON] притягується до кримінальної відповідальності за підозрою у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України (незаконне зберігання та збут особливо небезпечних наркотичних засобів), що створює небезпечне соціальне середовище для розвитку дитини. У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що є всі правові та фактичні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав та одночасного вирішення питання про стягнення аліментів на його утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу відповідачки щомісячно - до досягнення ним повноліття. Ухвалою від 21.04.2025 відкрито провадження по вищевказаній справі та визначено проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, призначено проведення підготовчого судового засідання на 12.05.2025. 12.05.2025 оголошено перерву по справі на 05.06.2025 у зв`язку з клопотанням відповідача про ознайомлення з матеріалами справи та постановлено ухвалу про задоволення клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору. У судовому засіданні 05.06.2025 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначено перейти до розгляду справи по суті та після заслуховування пояснень позивача та його представника, пояснень відповідача, дослідження письмових доказів, судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі та не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів. Виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради у судове засідання представника органу опіки та піклування не направив, просив суд розглядати справу за його відсутності та винести рішення з урахуванням найкращих інтересів неповнолітньої дитини. Крім того, від виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради надійшов на адресу суду висновок від 08.05.2025, в якому зазначено що [PERSON] за адресою своєї реєстрації не проживає. Під час неодноразових виходів спеціалістів за вказаною адресою двері ніхто не відчиняв, що підтверджується відповідними актами. Мешканці будинку повідомили, що відповідачка за цією адресою тривалий час не з`являється. Запрошення до служби у справах дітей залишалися без відповіді. Крім того, на підставі наданих позивачем доказів (акт сусідів, довідка з навчального закладу) встановлено, що відповідачка не бере участі у вихованні дитини, не проживає разом з нею, не забезпечує матеріальну підтримку, не цікавиться станом здоров`я, навчанням та умовами проживання сина. Враховуючи зазначене, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина, [PERSON] , як такої, що свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідач [PERSON] є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області 11 березня 2009 року (а.с.10). Батько - [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Департаментом адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради виданого 21 травня 2024 року (а.с.13). Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.06.2015 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 28 листопада 2008 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровській області, актовий запис №661 (копія, а.с.21-22). Після розірвання шлюбу відповідно до свідоцтва про зміну імені від 24.03.2017 відповідач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , про що Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис №12 (а.с.16). Згідно з довідкою, виданою Державним навчальним закладом «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування», вих. № 96-01 від 27.03.2025 підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , навчається на денному відділенні зазначеного закладу освіти за професією «електрозварник на автоматичних та напівавтоматичних машинах». Зарахування до навчального закладу затверджено наказом №9-3-УДЗ від 28.08.2024, а період навчання з 01.09.2024 по 27.06.2027 (а.с.7). Відповідно до довідки, яка видана ДНЗ «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування» вих.№04-102 від 03.03.2025, [PERSON] здобувач освіти I-го курсу Криворізького центру професійної освіти металургії та машинобудування. Мати, [PERSON] , у вихованні дитини участі не приймає, а саме: батьківські збори не відвідує, з вчителями не спілкується (а.с.17). На час розгляду судом справи неповнолітній позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актами від 14.04.2023 та від 22.02.2025 (а.с.14,15). Відповідно до медичної виписки з медичної карти амбулаторного хворого, форма №027/о, яка містить короткий анамнез, діагностичні дані, інформацію про перебіг хвороби та висновки лікаря, що стосуються [PERSON] , [INFO] , вказано що задекларований 10 листопада 2022 року, при укладенні декларації на медичне обслуговування контактною особою вказаний батько [PERSON] , який помер [INFO] . За період з 2022 на дату складення медичної виписки звертався з приводу перелому носа та 29.07.2024 - гострий тонзиліт. Вакцинований згідно віку. На диспансерному обліку не перебуває (а.с.20, 20 на звороті). У листі виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради вих.№12/25-12/369 від 12.03.2025 вказано, що спеціалістами служби у справах дітей було здійснено вихід за адресою реєстрації відповідачки - [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] ) з метою обстеження житлово-побутових умов та з`ясування обставин, викладених у зверненні позивача. Під час візиту двері квартири не були відчинені, візуально встановлено ознаки відсутності мешканців за даною адресою. Спроба опитати сусідів не дала результатів. Було залишено письмове повідомлення для відповідачки з вимогою з`явитися до служби у справах дітей, однак жодної реакції або звернень з її боку не надійшло. Таким чином, органом опіки та піклування зафіксовано, що мати дитини - [PERSON] ухиляється від взаємодії з компетентними органами та не виявляє зацікавленості у вирішенні питання щодо дитини, що свідчить про її відстороненість від виконання батьківських обов`язків (а.с.19). Вирішуючи заявлені позивачем вимоги по суті, суд виходить з такого. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 12 Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Як зазначено у ст. 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу; невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Згідно зі ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану. Стаття 150 СК України встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини та передбачає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (Постанова ВС від 6 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц, Постанова ВС від 9 листопада 2020 року у справа № 753/9433/17, Постанова ВС від 8 грудня 2021 року у справі N 311/563/20). Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Отже, при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача необхідно впевнитись не лише у невиконанні ним своїх обов`язків щодо виховання дитини, а і встановити, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків та нехтує ними свідомо. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою відповідальності, а це означає, що застосовується така міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними. При розгляді справи суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Частиною 1 статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В даному випадку саме дитина звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав своєї матері, обґрунтовуючи свій позов поданими доказами. При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнала позовні вимоги, а отже дала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Надані позивачем докази на підтвердження вищенаведених обставин, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для встановлення факту ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] . Як встановлено вище, відповідачка по справі не займається вихованням дитини та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до ного будь-якої материнської уваги та турботи. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків відносно дитини: [PERSON] , [INFO] , а тому є підстави для позбавлення її батьківських прав відносно останнього, що буде відповідати інтересам дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно з роз`ясненнями наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 ст. 182 СК України, встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А отже, не зважаючи на те, що суду невідоме місце роботи відповідачки, однак на підставі віку вона має можливість заробляти, суд вважає, що з неї на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , слід стягувати аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10 квітня 2025 року до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, проаналізувавши зібрані докази по справі, суд приходить до висновку про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, у зв`язку з чим суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачці її право на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з дітьми у відповідності зі ст. 168 СК України, якщо це не причинить шкоди їх життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи, що в свою чергу, на думку суду, буде стимулювати відповідачку до виправлення та надасть можливість в майбутньому, при наявності у неї бажання, звернутись до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до п.1 ч. 1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки судовий збір на користь держави в сумі 1 211,20 грн., за вимогу майнового характеру (про стягнення аліментів), та 1 211,20 грн. за вимогу немайнового характеру (про позбавлення батьківських прав), а всього 2 422,40 грн.

Outcome: approved