Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-04 00:00:00

У березні 2025 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона є матір`ю відповідача. Вона є пенсіонером за інвалідністю та має намір вирішити питання про стягнення аліментів з повнолітньої доньки на своє утримання. Вказала, що донька зобов`язана піклуватись про неї. Хоч вона є пенсіонером, непрацездатною особою, але не потребує матеріальної допомоги з боку інших фізичних осіб з огляду на достатність пенсійного забезпечення, відсутність потреби в додаткових витратах. На підставі ст. 51 Конституції України та ст.202 СК України просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1000 грн. щомісячно; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2025 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25 березня 2025 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідачка [PERSON] вказала, що обов`язок утримувати батьків виникає за умови потребування матеріальної допомоги. Натомість позивачка не надала таких доказів. Також мати ніколи не зверталась до неї щодо питань матеріальної допомоги, не висувала вимоги щодо надання утримання. Просила відмовити у задоволенні позову. 03 квітня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивачка вказала, що вона визнає факт відсутності у неї потреби в утриманні (матеріальному забезпеченні) з боку доньки. Вона є пенсіонеркою, має інвалідність, але отримує пенсію та інші фінансові надходження, тому не потребує матеріального утримання. Ніколи не зверталась до відповідачки щодо надання коштів на утримання. Просила врахувати відповідь на відзив при прийнятті рішення. У судове засідання позивач не з`явився, до позову додав клопотання про розгляд справи у її відсутність, зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, просила також розглядати справу у її відсутність. На підставі положень статті 223\~ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого відділом ЗАГС Канівського міськвиконкому Черкаської області. Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. При зверненні до суду [PERSON] вказувала, що вона є пенсіонером та особою, яка має інвалідність. Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Законо України Про Державний бюджет на відповідний рік встановлюються розміри прожиткового мінімуму для певних категорій громадян. Згідно ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» , прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. Як вказує сама позивачка, що вона отримує пенсію та інші фінансові надходження та її сукупний дохід не є нижчим рівня розміру прожиткового мінімуму для категорії осіб, до яких відноситься позивач. Відповідно до ч.2 ст.205 СК України при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Суд звертає увагу, що позивач звернувся з позовом лише до доньки, разом з тим нге вказав чи є в нього дружина, інші діти, що свідчить про нерівнозначне ставлення до членів сімї. Суд враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачу за станом здоров`я заборонено працювати. Належних та допустимих доказів обставинам потребування матеріальної допомоги позивач не надав. Матеріали справи не містять доказів вцілому будь-яких витрат/доходів позивача, які вона несе/отримує щомісячно, відсутнє посилання про неможливість надання матеріального забезпечення іншими повнолітніми дітьми. Крім того, медичних довідок щодо стану здоров`я, який потребує посиленого лікування та значних коштів позивач суду не надав. Враховуючи, що належних доказів відповідно до приписів статей 76-80 ЦПК України на підтвердження обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо потреби в призначенні щомісячних аліментів, суду не надала, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed