Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 24 жовтня 2015 року перебував із відповідачкою у шлюбі, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. У даному шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року та постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року у справі № 607/1684/24, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Залишено малолітнього [PERSON] , [INFO] , проживати разом з батьком [PERSON] . Відповідно до акту обстеження житлових умов № 74 від 23 жовтня 2024 року, складеного ПП «Перспектива», [PERSON] та його син [PERSON] проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2024 року у справі № 607/10956/24 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати із 17 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 124829 від 26 липня 2024 року, складеного старшим державним виконавцем Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління МЮ - Бойко P. O., боржник [PERSON] не сплачує аліменти згідно судового наказу від 23 травня 2024 року №607/10956/24 та розмір заборгованості станом на 01 жовтня 2024 року становить 14 609,50 грн. [PERSON] працює на посаді менеджера в оптовій торгівлі з 13 грудня 2019 року по теперішній час. Станом на день подання даної позовної заяви, відповідачка [PERSON] не приймає участі в утриманні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем [PERSON] та перебуває на його повному утриманні. Саме позивач відвідує разом з дитиною медичні установи, турбується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідачка не зустрічається із сином та не цікавиться успіхами в закладі дошкільної освіти. Позивач стверджує, що відповідачка проживає у іншій країні та орендує там житло, сплачує медичну страховку. [PERSON] не створює будь-яких перешкод для спілкування матері з сином, проте відповідачка самоусунулася від виконання своїх обов`язків протягом останніх двох років. Змінити поведінку [PERSON] є неможливим, а тому є підстави для позбавлення її батьківських прав щодо сина. Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, то звернення позивача із цією вимогою необхідне для набуття ним статусу «одинокого батька», що породжує для [PERSON] права щодо реалізації соціального забезпечення, гарантії трудового законодавства, додаткової відпустки, пільги з оподаткування, забезпечення житлом. Встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері породжує для [PERSON] виникнення, зміну особистих чи майнових прав останнього, та безпосередньо впливає на інтереси сина [PERSON] , які покращаться. Враховуючи викладене, позивач просить суд: встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] свого малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] ; позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 18 липня 2024 року відкрито провадження у справі № 607/22898/24; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 28 жовтня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини залишено без руху. 04 листопад 2024 року судом зареєстрована заява позивача [PERSON] щодо долучення квитанції про сплату судового збору. Ухвалою судді від 06 листопада 2024 року відкрито провадження у справі № 607/22898/24; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03 січня 2025 року матеріали цивільної справи № 607/22898/24 надіслано Управлінню сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради для надання письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 21 березня 2025 року на адресу суду повернулися матеріали цивільної справи №607/22898/24 з рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1678 від 06 листопада 2024 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав». 24 квітня 2025 року судом зареєстровані письмові пояснення позивача [PERSON] у яких він підтримує заявлені позовні вимоги, звертає увагу суду на те, що відповідачка не бере участі у вихованні дитини, не забезпечує сина матеріально, не підтримує жодного побутового та емоційного зв`язку з ним, станом на 01 травня 2025 року розмір заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів становить 37 417,25 грн. Суд протокольною ухвалою від 28 квітня 2025 року закрив підготовче провадження та призначив справу № 607/22898/24 до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснював, що відповідачка [PERSON] залишила його з сином [PERSON] коли дитині було 1 рік та 6 місяців. У догляді за дитиною йому допомагають його рідні. Син відвідує дошкільний навчальний заклад та перебуває на його повному утримані. У позивача з його колишньої дружини є ще старший син [PERSON] , який проживає разом із відповідачкою. [PERSON] не має претензій до його участі у вихованні та матеріальному утриманні сина [PERSON] , оскільки він допомагає дитині. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, про поважні причини свого неприбуття на розгляд справи не повідомляла. На адресу суду надійшла заява відповідачки в якій вона повідомляє, що обізнана про розгляд судом справи № 607/22898/24, однак не має можливості брати участь у вказаному судовому процесі у зв`язку зі створенням нової сім`ї в Республіці Польща. Відповідачка просить розглядати справу у її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, разом із надісланням до суду висновку органу опіки та піклування, надіслав лист про розгляд справи у його відсутності за наявними матеріалами. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступне. Сторони у справі є колишнім подружжям. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року, справа № 607/1684/24, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 2054. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року постановлено змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: «Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, залишення дитини на виховання та проживання разом з батьком - задовольнити частково. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 2054. Залишити малолітнього [PERSON] , [INFO] , проживати разом з батьком [PERSON] . В задоволенні решти вимог - відмовити». За час перебування у шлюбі в [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , виданим 05 грудня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). 23 травня 2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано судовий наказ у справі № 607/10956/24, яким наказано стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи стягувати із 17 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. За змістом розрахунків зі сплати аліментів на 01 серпня 2024 року, 01 жовтня 2024 року та 01 травня 2025 року, складених 26 липня 2024 року № 124829, 19 вересня 2024 року № 152385 та 18 квітня 2025 року № 60365 старшим державним виконавцем Р. Бойко Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за [PERSON] числиться заборгованість у розмірах 8 093,00 грн, 14 609,50 грн та 37 417,25 грн, станом на дату складення. Інформація про відповідачку міститься в Єдиному реєстрі боржників, про що свідчить пошук за 22 квітня 2025 року, виконавче провадження № 75206739 відкрите 07 червня 2024 року є чинним, що підтверджується результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 22 квітня 2025 року 17 липня 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД УКРАЇНСЬКИЙ ПРОДУКТ» видано довідку [PERSON] про те, що він дійсно працює в цьому товаристві на посаді менеджера в оптовій торгівлі з 13 грудня 2019 року по теперішній час. Також 17 липня 2024 року на заяву [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Тернопільської міської ради, позивачу повідомлено за № 01.1-04/900 про те, що дитина [PERSON] , [INFO] , дійсно перебуває на обліку в лікаря-педіатра амбулаторії загальної практики сімейної медицини КНП «ЦПМСД» ТМР. На прийом до лікаря-педіатра та медичні процедури дитину до 2023 року супроводжували батько і мати. Впродовж 2023-2024 років дитину на прийом супроводжував тільки батько [PERSON] . 14 листопада 2023 року дитина [PERSON] , [INFO] , пройшов ультразвукове дослідження легень у дитячій клініці «Малеча», де також обстежувався у лікаря педіатра, про що є консультативні висновки від 22 грудня 2023 року, 29 січня 2024 року, 23 травня 2024 року. 26 листопада 2023 року та 18 квітня 2024 року обстежувався у медичному центрі «ЛОРІМЕД», що слідує із консультативних висновків лікаря-отоларинголога. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, як надана Медичним центром «Клініка ЛОР-ендоскопічної та пластичної хірургії Стахіва «До і Після», [PERSON] , [INFO] , з 12 червня 2024 року по 13 червня 2024 року перебував на лікуванні у цьому закладі, де йому проведено оперативне втручання - аденоїдектомія, припікання задніх кінців нижніх носових раковин, тонзилотомія, двобічний парацентез. 30 липня 2024 року директором ТЗДОЯС № 14 видано [PERSON] довідку про те, що його син [PERSON] , [INFO] , навчається в Тернопільському закладі дошкільної освіти (ясла-садок) № 14 з 01 вересня 2023 року по даний час. Дитину завжди приводив батько, навчанням та вихованням дитини займався також батько. На заяву позивача до Служби у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей від 24 вересня 2024 року, йому надано відповідь № 24990-Ф/2024 від 25 вересня 2024 року про те, що до органу опіки та піклування від громадянки України [PERSON] не надходило звернень про створення їй перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні із сином [PERSON] , [INFO] . [PERSON] надав суду копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] , де є відомості про перетин відповідачкою державного кордону України у 2022 році, а також копію полісу № 22460418 від 06 вересня 2024 року, де срахувальником є [PERSON] , а застрахованими особами - відповідачка та спільний син сторін - [PERSON] , [INFO] , дата початку подорожі (поїздки): 07 вересня 2024 року, дата завершення подорожі (поїздки): 06 вересня 2025 року. Страховик ПрАТ «СК «ВУСО». Згідно копії договору оренди житлового приміщення, укладеного 07 вересня 2024 року у м. Лодзь, [PERSON] орендувала на період з 07 вересня 2024 року по 07 вересня 2025 року житлове приміщення, розташоване в [ADDRESS] . З акту обстеження житлових умов від 23 жовтня 2024 року № 73, складеного працівниками приватного підприємства «ПЕРСПЕКТИВА», зроблено обстеження житлової квартири [ADDRESS] , в присутності [PERSON] , а також свідків з квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , та встановлено, що на час перевірки 23 жовтня 2024 року о 14.00 год. [PERSON] за даною адресою проживає без реєстрації. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 324 від 12 березня 2025 року «Про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав» затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . За змістом висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на засіданні був присутній позивач, а відповідачка не з`явилася, однак надіслала заяву в якій повідомила, що не має можливості брати участь у засіданні комісії та не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав. Документи, які вивчав орган опіки та піклування описані судом вище, а відтак врахувавши їх, захищаючи інтереси дитини, було складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно ст. 150 СК України батьки мають обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України). Частиною 1 ст. 164 СК України визначено підстави позбавлення судом батьківських прав матері чи батька дитини, а саме: якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У відповідності до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 18 своєї постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Також Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Дослідженими у даній справі доказами встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року, справа № 607/1684/24. У цьому шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Також у колишнього подружжя є спільний син - [PERSON] , що позивач підтвердив в судовому засіданні, а суд це встановив із копії полісу на туристичну поїздку, яка описана вище. За змістом пояснень [PERSON] , наданих в судовому засіданні, старший син сторін проживає з матір`ю, однак позивач приймає участь у його утриманні та вихованні, а тому [PERSON] не має претензій щодо виконання ним свого батьківського обов`язку. Натомість відповідачка тривалий час не бере участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] , не забезпечує сина матеріально, не підтримує жодного побутового та емоційного зв`язку з ним, має заборгованість зі сплати аліментів та подала заяву в якій не заперечує щодо позовних вимог. Щодо заяви відповідачки в якій вона проти задоволення позову не заперечує, то суд акцентує увагу на тому, що процесуальний закон дозволяє суду не прийняти визнання позову, якщо це порушує права інших осіб. Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22, який погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав. Зокрема, Верховний Суд урахував, що подана електронним шляхом до суду першої інстанції заява від імені відповідачки, у якій вона не заперечує проти позову, не скріплена електронним підписом; долучена до позовної заяви нотаріально засвідчена заява матері про згоду на тимчасовий виїзд позивача з дитиною за кордон не може свідчити про те, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Водночас Верховний Суд не прийняв надіслану позивачем нотаріально засвідчену заяву матері дитини про визнання позову з підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачкою позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. У постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Отож, визнання матір`ю позову про позбавлення її батьківських прав не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Посилання позивача на несплату аліментів, як підставу позбавлення батьківських прав відповідача є необґрунтованими. Стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання матері до надання дитині належного утримання. Верховний Суд зауважує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, провадження № 61-2175св20, від02 червня 2022 року у справі №754/15490/18, провадження №61-7195св20). Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року, справа № 358/689/22). Верховний Суд зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин,які необхідно довести уконкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4 ст. 19 СК України). Тлумачення ч. 6 ст. 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. За змістом висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на засіданні був присутній позивач, а відповідачка не з`явилася, однак надіслала заяву в якій повідомила, що не має можливості брати участь у засіданні комісії та не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав. Документи, які вивчав орган опіки та піклування, як уже зазначалося, описані судом вище, а відтак врахувавши їх, захищаючи інтереси дитини, було складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Підстав вважати необґрунтованим цей висновок у суду немає, однак орган опіки та піклування взяв до уваги відсутність заперечень відповідачки щодо позбавлення її батьківських прав, що є неправозгідною позицією матері, чому суд вже надав оцінку, а тому такий висновок третьої особи не може бути достатньою підставою для прийняття рішення про позбавлення батьківських прав матері в інтересах дитини. Неактивність або певна бездіяльність [PERSON] , з урахуванням наведеного вище, а саме невідвідування нею лікаря-педіатра та дошкільного закладу, є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав (постанова Верховного Суду від 21 травня 2024 року, справа № 303/801/23). Непорозуміння між батьками також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19). Суд не встановив, що сімейні зв`язки між біологічною матір`ю [PERSON] і дитиною [PERSON] , [INFO] , були втрачені безповоротно, позивач не надав жодного психологічного висновку про відсутність прихильності сина до матері, які б переконливо свідчили про необхідність розірвання сімейних зв`язків [PERSON] з дитиною. Щодо решти встановлених судом обставин, то такі в контексті позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав суд вважає неспівмірними із її винною поведінкою та доходить висновку про відсутність у діях [PERSON] ознак свідомого нехтування нею своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2024 року, справа № 761/25311/20-ц, зазначено про те, що судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини За обставин недоведеності свідомого нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] . Досліджені в справі докази та встановлені в судовому засіданні обставини дають підстави вважати, що відповідачка дійсно не в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки, певній період часу, за твердженнями позивача, вона не бачилася із дитиною та не спілкувалася з сином, але такі обставини не дають достатніх підстав вважати, що має місце свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків. Вбачається, що недостатнє виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо [PERSON] , не може бути оцінено судом як обґрунтована підстава для позбавлення відповідачки батьківських прав, однак такі обставини є необхідними для того, щоб орган опіки та піклування вжив заходів та надав допомогу сторонам в даній справі у здійсненні ними своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків в обсязі та в порядку, встановлених СК України та іншими нормативно-правовими актами. Встановивши дані обставини, враховуючи недоведеність в судовому засіданні винної поведінки [PERSON] , відсутність свідомого нехтування нею своїми обов`язками по вихованню сина [PERSON] , суд доходить до висновку, що позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини буде суперечити правам та інтересам насамперед малолітнього сина сторін [PERSON] . Разом з цим, суд вважає за доцільне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши контроль за виконанням ним батьківських обов`язків на орган опіки та піклування. У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини(дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини - [PERSON] не підлягають задоволенню, у зв`язку із недоведеністю позивачем свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] свого малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , то суд відмовляє у задоволенні і цієї вимоги, з огляду на наступне. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Вказаний правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палити Верховного Суду від 11 вересня 2024 року справа № 201/5972/22. Таким чином, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав в цій частині позовних вимог, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо позбавлення батьківських прав, тощо. Відповідно до частини 1, пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід віднести на [PERSON] .

Outcome: dismissed