Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-08 00:00:00

28 квітня 2025 року позивач [PERSON] через свого представника звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з 12 січня 2018 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Мають статус багатодітної сім`ї. З травня 2024 року у подружжя погіршились стосунки, проживають окремо заради психічного здоров`я дітей, не спілкуються. Відповідач веде маргінальний спосіб життя, декілька разів проходив лікування від алкогольної залежності, однак свідомого утримання від вживання алкоголю вистачало не надовго. Бажання розірвати шлюб у позивача немає, сподівається, що відповідач усвідомить свої помилки, і заради синів почне вести здоровий спосіб життя. Діти проживають з матір`ю. Усі обов?язки, щодо утримання та виховання дітей позивач несе самостійно. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто, добровільно коштів на утримання дітей відповідач не надає. Можливість забезпечити їх усім необхідним у позивача відсутня, так як вона перебуває у декретній відпустці. Єдиним її доходом на сьогоднішній день є соціальні виплати державної допомоги при народженні дитини та посильна допомога батьків. Відповідач є молодою працездатною особою, інвалідності не має, отримує дохід, тому має реальну змогу сплачувати аліменти на утримання дітей та дружини. Інших осіб не утримує, аліменти не виплачує. Позивач володіє інформацією, що відповідач не зважаючи на отриману від [INFO] відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, був мобілізований до ЗСУ, однак, у якій військовій частині проходить службу їй не відомо. З огляду на вказані обставини, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення старшою дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення молодшим сином [PERSON] , [INFO] , трьох років. До початку судового засідання представник позивача подала до суду заяви з проханням слухати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач до початку судового засідання також подав до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати без його участі, заявлені вимоги визнає. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 січня 2018 року. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). За час шлюбу у сторін народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.7-9). Зі змісту позову слідує, що сторони проживають окремо один від одного, малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю позивачкою [PERSON] . Зазначена вище обставина підтверджується витягами з реєстру Луцької територіальної громади від 30 травня 2024 року (а.с.16-19). Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку участі відповідача в матеріальному утриманні їх спільних дітей, тобто між ними існує спір з цього питання. Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов?язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно абз. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров?я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] є здоровим, працездатним, на даний час призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на обліку у лікарів не перебуває, інших утриманців не має, розмір його середньомісячного заробітку суду не повідомлений. Малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , здорові, на обліку у лікарів не перебувають, самостійних доходів не мають. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та малолітніх дітей, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини всіх його заробітків (доходів), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця та до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що визначений розмір аліментів є достатнім та справедливим, а також таким, що відповідає звичайним потребам малолітньої дитини. Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов?язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне з стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх його заробітків (доходів) грн. щомісяця, до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. З даною позовною заявою позивач [PERSON] звернулася до суду 28 квітня 2025 року (а.с. 1), отже саме з зазначеної дати аліменти мають стягуватися з відповідача на її користь. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, зокрема, представник позивача просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 3000 грн. У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача долучає до матеріалів справи наступні документи: копію ордера серії АС № 1137290 про надання правовничої допомоги від 25 квітня 2025 року; копію договору про надання професійної правничої допомоги від 17 березня 2025 року; копію орієнтовного розрахунку вартості послуг з надання професійної правничої допомоги від 24 квітня 2025 року; копію акта приймання-передачі наданих послуг від 24 квітня 2025 року. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 3000 грн. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. У зв?язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1937, 92 грн., тобто по 968, 96 грн. за кожну із двох позовних вимог. На підставі ст.ст. 84, 180, 181, 182, 184 СК України,

Outcome: approved