Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-29 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 листопада 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано 11 серпня 2023 року рішенням суду. Від шлюбу мають двох дітей: донька [PERSON] , 2014 року народження, та син [PERSON] , 2018 року народження. Сторони разом з дітьми проживали однією сім`єю в [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровано місце проживання всіх членів родини. Вказав, 18 квітня 2022 року відповідач самовільно без його згоди вивезла дітей з місця їхнього проживання в невідомому напрямку. Згодом стало відомо, що відповідач разом з дітьми перетнула державний кордон України та Румунії, та в подальшому переїхала до Туреччини, де і перебуває по теперішній час. Вказав, що не надавав згоди на вивезення дітей за межі України ні на тимчасовий строк, ні на постійне проживання. З 18 квітня 2022 року по теперішній час він не мав жодного контакту з власними дітьми, оскільки відповідач перешкоджає таким контактам. Зазначив, що відповідачем надано пояснення для суду Туреччини, що метою її виїзду з України було припинення всіх відносин з позивачем та що вона не віддасть дітей і відмовляється повертати їх добровільно в Україну. Позивач здійснював належне утримання дітей на території України, здійснював матеріальне забезпечення, належним чином виконував свої батьківські обов`язки. Зазначив, що відносно нього не приймалось будь-яких рішень судовими органами в Україні або іншими уповноваженими державними органами, які б обмежували його у праві спілкування з дітьми або встановлювали б інші обмеження чи доводили б неналежну поведінку відносно дітей. Він як батько має право на спілкування з власними дітьми, приймати участь в їх вихованні. Відповідачка фактично заперечує проти побачень з дітьми, ухиляється від контакту з ним щодо питань виховання дітей, чинить перешкоди у їх спілкуванні. На даний час він фактично позбавлений можливості здійснювати свої батьківські права, брати участь у виховані сина та доньки та сприяти їх розвитку. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Враховуючи викладене просив суд: зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні та вихованні доньки [PERSON] , 2014 року народження, та сина [PERSON] , 2018 року народження; визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні доньки [PERSON] , 2014 року народження, та сина [PERSON] , 2018 року народження, шляхом встановлення графіку систематичних побачень: один день на тиждень в будні дні з урахуванням відвідування дітьми закладів освіти, та кожні другі вихідні місяця, починаючи з 09 год. 00 хв. Суботи до 21 год. 00 хв. Неділі, зустрічі проводити за домашньою адресою батька та/або домашньою адресою дітей, в місцях культурно-розважального характеру, призначених для повноцінного відпочинку дітей, без присутності матері дитини, із обов`язковим урахуванням стану здоров`я, бажання, інтересів та потреб дітей; проведення спільної відпустки [PERSON] з дітьми доньки [PERSON] , 2014 року народження, та сина [PERSON] , 2018 року народження, два рази на рік: один календарний тиждень в літній період та один календарний тиждень в зимовий період; кожен день народження дітей, а саме [INFO] [PERSON] кожного року до досягнення дітьми повноліття з 11:00 до 13:00 години; безперешкодне спілкування [PERSON] з дітьми донькою [PERSON] , 2014 року народження, та сином [PERSON] , 2018 року народження, засобами комунікації (за допомогою телефонного зв`язку, інтернету, скайпу,\~тощо), без присутності матері, враховуючи відвідування дітьми школи та додаткових гуртків; зобов`язати\~ [PERSON] повідомляти [PERSON] про термін від`їзду та місце перебування дитини за межі місця проживання шляхом письмового повідомлення (особисто вручити повідомлення або надіслати цінним листом з описом та повідомленням) не пізніше ніж за 10 днів перед від`їздом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 02\~липня 2024\~року на\~адресу суду\~надійшли пояснення\~третьої особи\~Служби у\~справах дітей\~та сім`їБілогородської сільської ради Бучанського району Київської області. Вказали, що Служба у справах дітей не має можливості в повній мірі дослідити питання та надати висновок щодо участі позивача у вихованні дітей, у зв`язку з фактичним не проживанням дітей за адресою реєстрації. Тому просили вирішити спір відповідно до вимог закону. 24 липня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідачка вказала, що при вирішенні спорів такої категорії суд має керуватись інтересами дітей. Звертаючись з позовом, батько дітей не надав жодного доказу чинення нею перешкод у спілкуванні з дітьми будь-якими засобами комунікації. Вивіз дітей за кордон пов`язане лише з веденням воєнних дій на території України та знаходження дітей за кордоном відповідає якнайкращим їх інтересам. Вважає вимоги позивача надуманими, не підтвердженими доказами. Просила суд відмовити у задоволенні позову. 15 жовтня 2024 року позивачем надано додаткові докази, інформацію про перетин державний кордон України дітьми, а також направлені листи на електронну пошту відповідача про надання контактів для спілкування з дітьми. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. У судовому засіданні сторона відповідача не з`явилась, повідомлені належним чином. У судове засідання представник служби у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Київської області не з`явився. Подали заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та\~ [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, з 01 листопада 2013 року. Рішенням Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської області11\~серпня 2023\~року шлюб\~розірвано (справа №369/6752/22). Батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-40071/18/24\~-Вих\~від 10.06.2024\~року вбачається, що [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , перетнули кордон України 18.04.2022 року о 19:35 год, в напрямку «Виїзд». З моменту виїзду станом на 06.06.2024 року перетину кордону зазначеними особами більше не встановлено. З пояснень сторін встановлено, що у квітні 2022 року відповідачка [PERSON] разом з дітьми виїхала за межі України та перебуває в Туречинні. Між батьками склались напружені та неприязні відносини, тривають судові спори, в тому числі й щодо місця проживання дітей. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у\~статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). З пояснень сторін вбачається, що за час роздільного проживання між батьками виникають суперечки щодо участі батька у вихованні спільних дітей. При цьому кожна із сторін мотивує своє бачення у вирішенні спору лиш інтересами дітей. Позивач вказував, що на рівність батьків у спілкуванні, а відповідачка також вважає, що вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні та побачень батька з сином і донькою, тому позивач не мав підстав для звернення до суду в цілому. Так, суд відхиляє такі заперечення, що позивач не мав права звертатися до суду з позовом про визначення порядку участі у вихованні дитини, оскільки його права не порушені. У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року в справі № 165/2839/17 (провадження № 61-6769св19) зроблено висновок, що «будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону». У даній справі відповідна служба у справах дітей не надала висновок щодо участі батька, оскільки діти проживають поза межами України. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно з частинами четвертою-шостою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (стаття 158 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування конкретних обставин справи. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Подібна норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009 року). Для дітей вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останніх, що батьками, як встановлено судом, не здійснюється. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2019 року у справі № 523/11605/16-ц) зазначено, що «обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини». Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принципи рівності прав батьків у вихованні дитини та забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають інтереси батьків. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони не домовились про порядок участі у вихованні та спілкуванні дітей з їх батьком, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визначити, зокрема, порядок та графік участі у вихованні та спілкуванні з сином і донькою. В ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дітьми буде перешкоджати нормальному розвитку дитини. Батьками, сторонами у справі, - не досягнуто компромісу щодо способу участі батька у вихованні дітей в психологічному аспекті. Сторони по справі, як батьки малолітніх дітей, бажають забезпечити їм належне виховання, однак, в той же час, належного компромісу щодо часу проведення батька з сином досягнуто не було, конфліктні ситуації спричинені виключно на ґрунті неприязних стосунків батьків. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що саме батьки, як матір, так і батько, несуть відповідальність по відношенню до малолітніх дітей, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дітей виникало прагнення бути як із мамою, так і з татом. При цьому, на обох батьках лежить відповідальність за збереження психічної рівноваги дітей, що досягається шляхом уникнення конфліктних, напружених стосунків між батьками, оскільки, саме це є причиною початку емоційних розладів у дітей. Важливо підтримувати позитивні, неконфліктні взаємини з колишнім чоловіком (дружиною), зберігати незгоду між собою у таємниці від дітей, досягти співробітництва в інтересах дітей. Суд, враховуючи пояснення сторін та перебування дітей за кордоном, інтереси дітей, бажання батька спілкуватися з ними, приходить до висновку, що спілкування позивача з дітьми мають відбуватися. Виходячи з наведеного, з дотриманням розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дітей, зокрема, і того, що кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дітей не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дітьми повинен існувати систематичний контакт. Суд враховує й вік дитини, ставлення батька до дітей, можливість батька відвідувати дітей, тому слід встановити порядок участі батька у їх вихованні. Дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками. Сторони неодноразово відкидали пропозиції шляхом врегулювати спірні правовідносини та забезпечити участь обох батьків у вихованні дітей виходячи, в першу чергу, з інтересів останніх, наголошуючи на необхідності саме судового рішення. Щодо запропонованого графіку позивача [PERSON] , який вважає, що справедливим буде встановлення графіку участі батька у вихованні дитини за принципом половина на половину, то суд приходить до висновку, що визначення такого порядку саме на час вирішення справи є недоцільним і неможливим. Так, з лютого 2022 року у країні введений воєнний стан та заборона виїзду чоловіків за кордон призивного віку. Матеріали справи не містять доказів можливості позивача перетинати кордон як постійно, так і тимчасово. Діти перебувають за межами країни та 16 грудня 2022 року 13-й Сімейний суд м.Анталія встановив заборону на виїзд дітей з Турецької Республіки з метою убезепечення дітей від переміщення до третьої держави (лист Міністерства Юстиції України №3689/163266-30-22/12.1.2 від 11 січня 2023 року. При вирішенні спору суд враховує, що батько має право на спілкування з дітьми, однак це не повинно заважати нормальному розвитку дитини, порушувати їх звичний режим, та враховуючи вік дітей шкільний графік навчання. Тому слід створити умови для одночасного спілкування з дитиною обох з батьків. Зважаючи на те, що батьки наполягають на встановленні графіку саме судовим рішенням, відносини між батьками саме на час прийняття рішення, вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково. А саме слід встановити наступний графік: безперешкодне спілкування [PERSON] з донькою [PERSON] , 2014 року народження, та сином [PERSON] , 2018 року народження, засобами комунікації (за допомогою телефонного зв`язку, інтернету, скайпу, тощо), без присутності матері, враховуючи відвідування дітьми школи та додаткових гуртків, режим дня. При цьому суд також враховує те, що батьки не можуть перекласти вирішення всіх питань лише на суд, вони мають вчитись комунікувати між собою, дослухатись до іншого і в першу чергу до своїх дітей, пам`ятати не лише про свої права, але й обов`язки створити дитині нормальну психологічну атмосферу. Інші доводи та пояснення сторін не приймаються судом до уваги, оскільки батьки є повнолітні, працездатні, мають дохід та нормальні умови проживання, мають можливість забезпечити умови проживання дитини, враховуючи інтереси дитини та його вік, доводи сторін, баланс прав і обов`язків сторін спору на момент розгляду справи, принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у їх вихованні. З урахуванням вікових змін дитини, їх розвитку та потреб, завершення воєнного стану, можливість батька виїхати за межі країни, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дітей, що буде відповідати їх інтересам. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial