Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернувся до Хустського районного суду Закарпатської області позовом до [PERSON] , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Вишківської селищної ради, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Позов вимоги вмотивовано тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хустського районного суду у справі №309/97/20 розірвано шлюб між сторонами. Згідно рішення суду №309/604/20 з нього стягнуто аліменти га утримання дітей. Такі аліменти він сплачує, однак при зустрічі з дітьми він спостерігав, що діти вдягнуті не по сезону, голодні та недоглянуті. Він звернувся до школи з приводу відвідування і йому дали характеристику, згідно якої син [PERSON] часто прогулює школу і мама не докладає зусиль для покращення емоційного та розумового стану дитини. Він пробував з`ясувати з відповідачкою причини такого ставлення до дітей, однак розмови не вийшло через зловживання нею спиртними напоями. Також відповідачку притягували до відповідальності за ч.1 ст. 184 та ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Враховуючи неналежне ставлення відповідачки до дітей вважає за доцільне позбавити її батьківських прав відносно них. Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком, то така є похідною від вимоги про позбавлення материнських прав, і є необхідною для здійснення перереєстрації дітей за адресою проживання батька, так як мати таку згоду не дає. Посилаючись на приписи ст.ст.164, 182 СК України, просить суд: 1) позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; 2) визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - разом з батьком [PERSON] . Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 18.09.2024 року залучено до розгляду даної справи [INFO] , у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавала. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Вказує, що від шлюбу сторін є двоє дітей. З боку відповідачки відсутнє належне виконання батьківських обов`язків і тому є підстави для позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання дітей. У судовому засіданні [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити. Ствердив, що хоче дітей залишити з собою. Він опікується дітьми, вона частко п`є, до неї ходять незрозумілі особи. Молодший син переїхав до нього та живе з ним. Вона навіть не знає класного керівника. Молодший син не хоче повертатися до матері. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечила проти задоволення позову. Просить залишити проживати дітей разом з нею. З дітьми у батька погано поводяться, змушують працювати. Молодший син уже більше року живе з батьком. На запитання суду не змогла назвати ім`я класного керівника сина [PERSON] та дисципліну яку він викладає. У судове засідання представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Вишківської селищної ради не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі. У судове засідання представник третьої особи [INFO] не з`явився, клопотань не подавав. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що з сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Хустського районного суду від 24.02.2020 року (а.с.9). Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.5, 6). З матеріалів справи також убачається, що на підставі рішення ВК Вишківської селищної ради №31 від 21.06.2022 визначено участь у вихованні малолітніх дітей та встановлено порядок побачення мешканцю [PERSON] із малолітніми синами [PERSON] та [PERSON] , що проживають з матір`ю [PERSON] у такий спосіб: щотижня з п`яниці 18:00 к.ч. по неділю до 18:00 к.ч., з можливістю ночівлі дітей у батька, та в інші дні за спільною домовленістю батьків (а.с.10). Згідно характеристики Вишківського ЗЗСО І-ІІІ ступенів №1, станом на 21.12.2022 [PERSON] , 05.03.2012, учень 5-А класу, з 1 вересня в загальному був відсутній на заняттях в навчальному закладі протягом 26 днів, з них: 18 днів по хворобі (5 підтверджені довідкою лікаря, 12 - зі слів матері лікувався вдома), 8 днів - без поважних причин (а.с.7). А згідно характеристики Вишківського ЗЗСО І-ІІІ ступенів №1 від 03.02.2025 [PERSON] , до навчання відносить добре, правила поведінки завжди свідомо виконує, на уроки не запізнюється і не прогулює їх, школу відвідує регулярно, заняття пропускає в основному через поважні причини. Хлопець фізично розвинений, але часто хворіє, у зв`язку з чим пропустив багато навчальних занять, що у свою чергу відбилося на його успішності. Має навчальні досягнення початкового, середнього та достатнього рівнів, проявляє інтерес до інформатики та фізичної культури. Навчається не в повну міру своїх сил, може вчитися краще, але не виявляє особливого інтересу до навчання. Це пояснюється тим, що [PERSON] не завжди встигає все зрозуміти на уроках, не завжди має можливість опрацювати завдання у предметних групах через відсутність інтернету. Хлопчику потрібно більше працювати вдома. У школі веде себе спокійно та врівноважено, до класних обов`язків відноситься серйозно, бере участь у житті класу, має акуратний вигляд, одягнений відповідно до сезонів. Має друзів серед учнів школи, активний у спілкуванні. І мати і батько приділяють належну увагу вихованню сина, цікавляться його успіхами та підтримують постійний зв`язок з класним керівником. Відповідно до характеристики Вишківського ЗЗСО І-ІІІ ступенів №1 від 13.02.2025 [PERSON] зарекомендував себе як скромний, доброзичливий, урівноважений учень. До навчання відноситься добре, правила поведінки виконує, на уроки не спізнюється і не прогулює їх. Активно бере участь у заходах класу, володіє учбовим матеріалом на достатньому рівні, на уроках уважний та працьовитий. Одягнутий завжди охайно, відповідно до сезону, шкільним приладдям забезпечений. Хлопчик виховується у неповній сім`ї, мати [PERSON] не підтримує зв`язок з класним керівником. Хлопчик проживає з батько, який приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться успіхами та постійно підтримує зв`язок з класним керівником. Постановою Хустського районного суду від 01.06.2022 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 грн (а.с.11). Згідно постанови, [PERSON] перебуваючи з явними ознаками алкогольного сп`яніння, здійснила психологічне насильство у сім`ї, а саме вчинила сварку з [PERSON] у присутності двох неповнолітніх дітей. Постановою Хустського районного суду від 12.04.2022 притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП з накладенням на неї стягнення у вид попередження, за те, що вона як мати не забезпечила належних умов догляду за своїм малолітнім сином, якого систематично залишає без нагляду та зловживає алкогольними напоями (а.с.12). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 01.08.2024, обстежено умови проживання за адресою [ADDRESS] . Будинок одноповерховий та складається з 3 кімнат: спальня, дитяча, кухня , зал, ванна. Умови проживання задовільні, дотримано санітарно-гігієнічні норми, наявні всі комунікації, запас продуктів, наявна різна побутова електротехніка. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: діти проживають в одній кімнаті, наявне місце для навчання, у дітей наявний одяг по сезону, мобільні гаджети. За адресою проживають: [PERSON] батько, [PERSON] син, [PERSON] дружина батька, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вже більше півроку [PERSON] проживає з батьком та його сім`єю де створені всі умови для проживання. Зі слів [PERSON] він добре ладнає з батьком та його дружиною, дружить з її дітьми, каже, що не хоче повертатися до матері, а буде жити з батьком. Зі старшим братом [PERSON] спілкується рідко (а.с.29). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Вишківської селищної ради від 10.10.2024 року (а.с.48-50), ООП вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей та недоцільним визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] . У даному висновку також зазначено, що [PERSON] знаходиться під соціальним супроводом і сумлінно дотримується плану соціального супроводу сім`ї. За період соціального супроводу [PERSON] дбала про те, щоб її сини були ситими і одягненими. Не зважаючи на складні життєві обставини, вона знаходила час для спілкування з дітьми, цікавилась їхніми успіхами у школі. Хоча у минулому у неї були проблеми з алкоголем, за останній рік вона повністю відмовилася від шкідливих звичок і активно працює над тим, щоб бути кращою матір`ю. Вона без перешкод дозволяє спілкуватися дітям з батьком. Молодший син з ініціативи батька проживає з ним вже більше півроку, мама не заперечує, так як не хоче травмувати сина. Проведено обстеження матеріально побутових умов сім`ї за місцем проживання матері і встановлено, що будинок загальною площею 40 кв.м. належить бабусі дітей. Помешкання складається з коридору, кухні, спальні, в дітей немає окремої кімнати, наявне окреме ліжко, письмовий стіл, поличка для підручників, шафа для одягу, іграшки. Санітарно-гігієнічний стан належний, але будинок потребує ремонту. Відповідно до характеристики Вишківського ліцею №1 на [PERSON] , який навчається у 7-А класі, такий школу без поважних причини не пропускає, на уроки не спізнюється, володіє середньо-достатнім рівнем навчальних досягнень, не завжди встигає все зрозуміти на уроках, не завжди має можливість опрацьовувати домашні завдання у вайбер групах через відсутність інтернету. Учень має акуратний вигляд, одягнений відповідно до сезону. Мати [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться його успіхами та підтримує постійний зв`язок з класним керівником. Батько також приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться його успіхами та підтримує постійний зв`язок з класним керівником. Згідно характеристики Вишківського ліцею №1 на [PERSON] , який навчається у 5-В класі, такий володіє початковим рівнем знань. Вчиться не в повну міру своїх можливостей. Без допомоги вчителя працювати не може, друзів між ровесниками має мало. Важко переносить конфлікти у сім`ї. З лютого 2024 року хлопчики проживає з батьком. З того часу почав систематично відвідувати навчальний заклад. Значно покращились навики читання. Учень почав вчити вірші, виконувати посильні завдання. Зовнішній вигляд охайний, чистий, забезпечений усім необхідним шкільним приладдям. Мати батьківські збори відвідує, у вайбер групі батьків перебуває, на останні збор прийшов батько, так як син вже проживав з ним. У судовому засіданні було заслухано думку неповнолітнього [PERSON] , у присутності шкільного психолога Марич Р.І. , який зазначив, що йому 10 років, він вчиться у Вишківському ліцеї №1 у 5-Б класі. Він дружить з дітьми, після школи йде додому, їсть, робить уроки. Живе з татом, тут йому добре, вільний час є. Разом живуть «мама [PERSON] » її син і дочка (нова сім`я батька), з ними він грається. Йому подобається жити у батька. Мама йому не телефонує. З старшим братом [PERSON] контактує у школі, у них нормальні відносини. До матері не хоче йти, бо там постійно п`ють і бійки. Хоче жити лише з татом. У судовому засіданні також було заслухано думку неповнолітнього [PERSON] , у присутності шкільного психолога Марич Р.І. , який зазначив, що він живе з мамою та помагає їй по господарству. Мама робить їсти, коли він поробить роботу, то йде гратися з друзями. У школі він посередньо учиться. Любить фізкультуру і образотворче мистецтво. Уроки мама допомагає йому робити. З батьком слабо спілкується. У телефоні батька заблокував, бо той дзвонив уночі та погрожував мамі. З братом спілкується здебільшого у школі. Категорично ствердив, що хоче жити з мамою. З батьком не хоче жити, бо там оббріхують і батько його б`є та забороняє з мамою спілкуватися. Батько рідко йому щось купляє. Вдома живе нормально, якщо дистанційне навчання, то здебільшого лише домашню роботу робить. Поза школою з братом рідко бачиться. З братом відносини хороші. Школу він пропускає по хворобі. Лікування проходить вдома. Щодо проблемних дисциплін, то старається їх підтягувати, мама йому в цьому допомагає. У судовому засіданні психолог Вишківського ліцею №1 Марич Р.І. зазначила, що молодший син [PERSON] чуйний, добрий, відповідальний, контактує з дітьми. Учиться середньо, однак міг би краще. Підготовка до уроків різна. Неконфліктний, охайний Пропусків з січня має лише 5 (4 по поважній причині). З лютого 2024 року хлопчик живе з батьком і більше систематично почав відвідувати шкоду та краще витися. Мама цікавиться навчанням. Старший син [PERSON] також доглянутий, добре одягнутий. І семестр пропустив 32 дні (15 по хворобі, 7 днів без поважних причин). У ІІ семестрі 21 пропуск (10 по хворобі, 4 з поважних причин, 7 без поважних причин). У нього достатній рівень навчання. Живе дуже далеко і рідко виходить на онлайн зв`язок. Іноді виходить від тітки. Добрий і скромний, запитів щодо проблем з ним не було. Мати телефонує класному керівнику, батько теж. Між собою брати спілкуються, старший може проводжати молодшого додому. Відносини, які виникли між сторонами врегульовані норами СК України. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини». Згідно із статтею 150 Сімейного кодексу України обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон). Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною. З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання. Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позбавлення батьківських прав скасовує зв`язок одного з батьків з дитиною і позбавляє його всіх батьківських прав щодо неї, у тому числі права на контакт. Поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням ( рішення ЄСПЛ від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії» (Haddad v. Spain), заява № 16572/17, пункт 54). У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, пункт 49, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Позбавлення особи батьківських прав є особливо далекосяжним заходом, який позбавляє одного з батьків сімейного життя з дитиною, і не відповідає меті їх возз`єднання. Ця сфера особливо потребує захисту від свавільного втручання (рішення ЄСПЛ від 08 січня 2013 року у справі «S.S. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 96). Позбавлення одного з батьків батьківських прав щодо дітей є втручання у його право на повагу до сімейного життя, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням, якщо воно не здійснюється «відповідно до закону», не переслідує одну із законних цілей згідно з пунктом 2 статті 8 і може вважатися необхідним у демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2015 року у справі «Йованович проти Швеції» (Jovanovic v. Sweden), заява № 10592/12, пункт 74, від 08 січня 2013 року у справі «С. С. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 79). Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. З наданих позивачем доказів суд не вбачає свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дітей, абсолютної байдужості матері до дітей, фактів заподіяння шкоди дітям, або того, що вона становив загрозу для здоров`я та розвитку синів. Навпаки, встановленим є, що мати підтримує зв`язок з обома дітьми, старається дбати оо них, зокрема про сина [PERSON] який з нею проживає, бере участь у їх вихованні. І хоча раніше у матері дітей були проблеми з алкоголем, однак наразі вона перебуває під соціальним супроводом, в ході якого ситуація покращилася, вона активно працює над тим, щоб бути кращою матір`ю. Указане безперечно свідчить про зміну поведінки матері у кращу сторону, що у свою чергу виключає можливості позбавлення її батьківських прав. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України). Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20. У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75). Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209). ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти Росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14, пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього. У даному випадку суд погоджується з висновком ООП у частині недоцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, позаяк такий ґрунтується на обставинах даної справи. Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20. У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини». У даній справі не встановлено будь-якої реальної загрози від відповідачки як матері благополуччю її дітей, водночас лише сам факт образи, або емоційного несприйняття матері молодшим сином протягом тривалого часу, що стало наслідком конфліктів між сторонами у справі, не може бути підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Проте це вказує на необхідність налагодження стосунків між сином і матір`ю. Отже, позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дітьми, не втратила інтересу до дітей, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з ними відносин не відповідатиме інтересам дітей. Відтак, на думку суду, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у даному випадку тих виняткових обставин, для можливості застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Узагальнюючи наведене суд констатує, що у цій частині позов не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дітей, то з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При вирішенні спорів про визначення місця проживання (фізичну опіку та контроль) підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів тощо; (5) бажання дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. У цій справі встановлено, що батьки мають належні житлові умови та мають бажання виховувати дітей. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17). При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку. Якщо це можливо, суди не повинні допускати розлучення братів і сестер. При визначенні роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшим братом/сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо. Встановлено, що як батько, так і мати дітей належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, намагаються брати участь у їх житті та створити їм належні умови до проживання (хоча й у батька умови проживання є дещо кращими, зокрема для дітей наявна окрема кімната, водночас щодо умов проживання матері, то не встановлено, що вони є неприйнятними для проживання дітей), у той же час між сторонами існує особистий конфлікт та неприязні стосунки, що унеможливило вирішення питання про фізичну опіку щодо їхніх спільних дітей в позасудовому порядку. Молодший син [PERSON] тривалий час проживає з батьком і у категоричній формі ствердив, що бажає проживати з батьком та не хоче проживати з матір`ю. Таке бажання вмотивоване тим, що за його словами у матері там постійно п`ють і бійки. Натомість він добре відзивався про нову дружину батька « [PERSON] » та її двох дітей, з якими він грається. Під час судового розгляду, молодший син [PERSON] постійно знаходився біля батька, та явно висловлював свою прихильність саме до нього. До матері його ставлення певною мірою негативне, і це як слідує з його слів пов`язане з способом життя матері, зокрема за його словами за місцем проживання матері бувають незрозумілі компанії. Також встановлено, що з моменту переїзду молодшого сина до батька, у нього покращився навчальний процес та відвідування шкоди, тобто такий переїзд загалом позитивно повпливав на його розвиток та навчання. У свою чергу старший син [PERSON] постійно проживає з матір`ю, і у категоричній формі ствердив, що бажає проживати з матір`ю та не хоче проживати з батьком. Таке бажання вмотивоване тим, що батько наговорює на матір та застосовував до нього насильство, забороняє спілкуватися з матір`ю. Натомість у матері йому комфортно, за нього дбають, мама йому допомагає. Під час судового розгляду, старший син [PERSON] явно висловлював свою прихильність саме до матері. До батька його ставлення певною мірою негативне, і це як слідує з його слів пов`язане з намаганням батька оговорити матір, заборонити спілкування з нею, та навіть за його твердженням застосуванням до нього насильства, що батько категорично заперечує. Суд констатує, що у цій справі не було достеменно встановлено факту застосування батьками насильства щодо будь кого з дітей. Доказів жорстокого поводження батька чи матері з дітьми, учасниками справи не надано та судом таких фактів не встановлено. Також встановлено, що раніше мати дітей мала проблеми із вживанням алкоголю і наразі стоїть на соціальному супроводі. Водночас реальних доказів, що і наразі відповідачка [PERSON] має такі проблеми, суду не надано, а твердження сторони позивача про систематичне вживання [PERSON] алкогольних напоїв є голослівними та нічим не підтвердженими. Недоведеними є і твердження сторони позивача про те, що у відповідачки часто збираються незрозумілі компанії, а твердження неповнолітнього сина [PERSON] про це на думку суду є недостатнім. Також не встановлено обставин які б могли свідчити про зловживання алкоголем позивачем [PERSON] , а фраза старшого сина [PERSON] у судовому засіданні, що батько дзвонив йому п`яний, є недостатньою для такого висновку суду. Загалом суд констатує, що матеріалами справи не стверджено, що спосіб життя обох з батьків є якимось аморальним чи таким, що може негативно вплинути на виховання та розвиток дітей. Сторони у даній справі обмінюються взаємними обвинуваченнями, до яких нажаль долучаються діти (молодший син на стороні батька, а старший на стороні матері), однак такі обвинувачення належним чином не підтверджені, і судом не встановлені. Не встановлено також судом і обставин про які твердить сторона позивача про те, що старший син говорить, що хоче жити з матір`ю, бо там його зовсім не контролюють, він може робити все що хоче (курити, знаходитися в незрозумілих компаніях), і наразі є в селі скарги на нього - позаяк це нічим не підтверджено. Навпаки шкільний психолог заперечив такі тези, ствердивши, що поведінка та виховання старшого сина [PERSON] є добрим, про якісь скарги на його поведінку вона не чула. Не встановлено судом і якогось можливого негативного впливу з боку матері чи батька на виховання чи розвиток обох дітей. Узагальнюючи вищенаведене суд констатує, що з матеріалів справи не вбачається, що спосіб життя якогось із батьків чи їх відношення до виховання дітей може бути перешкодою для визначення місця проживання дитини з ним (нею) відповідно. З урахуванням всього вищенаведеного, зважаючи на тривале проживання молодшого сина [PERSON] з батьком, де в нього вже склалися сталі соціальні зв`язки, зважаючи на його категоричне бажання проживати саме з батьком, з метою збереження стабільності в оточенні дитини, суд вважає, що визначення місця проживання сина [PERSON] саме з батьком [PERSON] відповідатиме найкращим інтересам дитини. А отже дана позовна вимога підлягає задоволенню. Щодо місця проживання старшого сина [PERSON] , то з огляд на постійне його проживання з матір`ю, де в нього склалися сталі соціальні зв`язки, враховуючи його категоричне бажання проживати саме з матір`ю, та небажання проживати з батьком, певною мірою його негативне ставлення до батька та його нової сім`ї, суд не вважає, що визначення його місця проживання з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини, позаяк це призведе до порушення стабільності в його оточенні. А отже у цій частині вимог позову [PERSON] слід відмовити. При цьому щодо фактично роздільного місця проживання братів, то суд констатує, що діти вже й так тривалий час проживають роздільно, водночас вони проживають в сусідніх населених пунктах, відстань між їхніми місцями проживання є відносно невеликою, діти відвідують один навчальний заклад, що забезпечить можливість стабільного спілкування між братами, а отже на думку суду подальше роздільне проживання братів не зможе вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану. За таких обставин позов слід задовольнити частково. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем пред`явлено дві немайнові позовні вимога кожна з яких оплачена судовим збором у розмірі 1211,20 грн. Судом у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відмовлено повністю, а позовну вимогу про визначення місця проживання двох дітей задоволено частково, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частини судового збору сплаченого за таку позовну вимогу, що становить 605,60 грн.

Outcome: partial