Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

19 лютого 2025 року до Московського районного суду м. Харкова засобами поштового зв`язку надійшла цивільна справа № 644/605/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [INFO] , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини згідно ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року про передачу цієї справи на розгляд за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. Так, [PERSON] у позові до [PERSON] просить: встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони від шлюбу, який розірвано рішенням суду, мають неповнолітнього сина, який проживає та перебуває на утриманні позивача з вересня 2020\~року. Позивач зазначає, що звертається до суду з цим позовом з метою реалізації свого права на отримання відстрочки від призову. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі, яку ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у справі № 644/605/25. 25 березня 2025 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про долучення доказів, зокрема, пояснень Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради у справі № 644/605/25. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання відповідач та терті особи не з`явилися, повідомлялися належним чином. Позивач та його представник у судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950\~року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Своєю чергою, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивача [PERSON] як батька за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, та причетність до порушення таких його прав, а також прав власне малолітньої дитини, відповідачки [PERSON] як її матері, встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Так, судом встановлено, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від\~19.03.2020 у справі № 645/1038/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24.04.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Новоайдарського районного управління юстиції Луганської області, актовий запис № 17. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі, у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданий виконавчим комітетом Щастинської міської ради 30.08.2010. Судовим наказом Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.05.2020 у справі №\~645/1037/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно з 25.02.2020 до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 20.09.2021 у справі №\~419/2478/20 визначено місце проживання дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] , за місцем проживання батька. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.02.2023 у справі № 194/1213/22 припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , що стягуються на підставі судового наказу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.05.2020, починаючи з 01.09.2020. З письмових пояснень Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від\~21.03.2025 слідує, що з вересня 2020 року дитина [PERSON] залишився мешкати з батьком [PERSON] . Зараз батько з сином зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] , де створені належні житлово-побутові умови (акт обстеження умов проживання від 15.10.2024). [PERSON] працює, має самостійний дохід, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Згідно з інформацією закладів освіти та охорони здоров`я, батько виконує батьківські обов`язки по вихованню та доглядом за сином. [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву від 15.11.2024, в якій мати підтверджує факт проживання сина з батьком та факт знаходження дитини на його вихованні та утриманні. Відповідно до вимог ст. 171 СК України було проведено співбесіду з неповнолітнім [PERSON] , [INFO] . [PERSON] підтвердив, що після розірвання шлюбу між батьками він мешкає з батьком, який доглядає його та оплачує його одяг, навчання, харчування, лікування, відпочинок та будь-які особисті потреби. Згідно з інформацією Харківського ліцею № 104 [PERSON] є учнем 9-Б класу та навчається у закладі з 27.09.2021. У період з 2021 по 2024 роки навчанням і вихованням сина займається батько, який підтримує систематичний зв`язок з класним керівником, спілкується з учителями-предметниками щодо навчання сина, приділяє належну увагу його вихованню та розвитку, завжди відвідує батьківські збори, піклується про фізичний та духовний розвиток, створює комфортне соціально-побутове та розвиваюче середовище для сина, слідкує за процесом онлайн-навчання, забезпечує сина одягом відповідно до сезону. В період з 2020 по 2024 роки неповнолітній [PERSON] у супроводі батька систематично отримував консультації та медичну допомогу лікаря-стоматолога, офтальмолога, ортопеда, що підтверджується довідками лікарів. Також у поясненнях зроблено висновок, що [PERSON] самостійно виховує свого неповнолітнього сина, відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог. Зазначені обставини, викладені у поясненнях третьої особи підтверджені відповідними доказами, що долучені до позовної заяви. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що [PERSON] самостійно виховує та утримує сина [PERSON] . Вони жодного разу не бачили матір [PERSON] . Встановлені судом сімейні правовідносини щодо обов`язку батьків, пов`язаних із вихованням та утриманням їх малолітніх/неповнолітніх дітей, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (надалі - СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї та Конвенцією про права дитини 1989 року, котрі є частинами національного законодавства України, а також Законом України «Про охорону дитинства». Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Своєю чергою, права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. Так, за приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1-4 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого у ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Своєю чергою, права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини встановлено у ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» Так, за приписами частин 1, 2 ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 зроблено висновок, що заява про встановлення факту самостійного виховання дитини не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то заявлене питання не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні. Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів сторін у цій справі, належить в першу чергу зазначити, що правовідносини, котрі включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Отож, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Як наслідок, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки нормами чинного СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану чи рішенням суду та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Окрім того, нормами чинного СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена у ч. 1 ст. 15 вказаного Кодексу «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. З`ясовуючи у межах пред`явлених позовних вимог питання щодо необхідності встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем [PERSON] їх з відповідачкою [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , суд враховує ті встановлені у судовому засіданні обставини, згідно з котрими відповідачка як матір хоча й не позбавлялася батьківських прав щодо вказаної дитини, як і у встановленому порядку не вирішувалось питання про відібрання вказаної дитини від неї, вона також не визнавалася недієздатною/обмежено дієздатною, як і не оголошувалась безвісно відсутньою, тощо, однак вона як матір вказаної дитини, безпричинно вже тривалий час не користується своєю батьківською правосуб`єктністю, зокрема не здійснює щодо вказаної дитини прав та не виконує обов`язків, пов`язаних з її вихованням та утриманням. Так, беззаперечно встановлено, що неповнолітній [PERSON] з 2020 року проживає із батьком, який власне й займається його розвитком, вихованням, а також повністю забезпечує усім необхідним. Натомість точне місце перебування відповідачки встановити суду не відоме, оскільки за місце реєстрації вона не проживає, дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання не надає. При цьому, як уже йшлося вище, у судовому засіданні не встановлено наявності у відповідачки реальних і об`єктивних перешкод для постійного спілкування з своєю дитиною, при її бажанні. Навпаки встановлено те, що позивач створив достатні умови для забезпечення участі відповідачки у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідачка до органу опіки та піклування чи до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не зверталася. Такі обставини, на переконання суду, свідчать про небажання відповідачки на даному етапі брати участь у вихованні дитини та в її утриманні. Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Зокрема, на переконання суду, задля якнайкращих інтересів неповнолітнього сина, все ж належить встановити факт, що позивач самостійно виховує та утримує його, а ухвалене рішення суду про встановлення зазначеного факту має наслідком виникнення, зміну чи припинення сімейних прав та обов`язків позивача як батька, пов`язаних з можливістю подальшого одноосібного виховання та утримання вказаної дитини, задля того, щоб вказана дитина, в силу різних обставин, не залишилася у майбутньому без належного догляду.

Outcome: approved