Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в її користь 3% річних у розмірі 7287 гривень 06 копійок та інфляційних втрат в розмірі 31 463 гривні 16 копійок. Позов мотивовано тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/9223/23 суд ухвалив стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 288100 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 40900,00 грн витрат понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги. 23.02.2024 до Головного управління Державної казначейської служби у Тернопільській області надіслано поштовим зв`язком заяву про виконання рішення суду щодо стягнення коштів з державного бюджету та оригінал виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.02.2024 у справі №607/9223/23. Згідно листа Державної казначейської служби 28.03.2024 №5-06-06/6717 з 25.03.2024 обліковується виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.02.2024 у справі №607/9223/23 про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 288 100 грн та витрат понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 40 900 грн. На цей час рішення суду не виконане. У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, просить стягнути 3 проценти річних та інфляційні втрати. Від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Наголошує, що згідно з пунктом 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Аналогічний припис щодо виконання рішення про стягнення коштів державного бюджету винятково в порядку черговості міститься в підпункті 1 пункту 9 розділу VI БК України. Ані БК України, ані Порядок № 845, ані будь-який інший акт законодавства не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями державних органів. Зазначає, що до цих правовідносин не застосовується цивільне законодавство, зокрема, і стаття 625 Цивільного кодексу України. Казначейство у справі № 607/9223/23 не є боржником у розумінні статті 625 ЦК України та залучене до вказаної справи лише з огляду на надані йому повноваження щодо безспірного списання коштів бюджету, тобто як орган, котрий має вчинити чітко визначені законодавством України дії, спрямовані на виконання судового рішення про відшкодування шкоди. Стверджує, що виконання судових рішень про відшкодування за рахунок Держави шкоди, завданої незаконними діями державних органів, здійснюється не на підставі Закону про гарантії, але згідно із нормами спеціально затвердженого Кабміном акту ? Порядку № 845, який прийнятий відповідно до пункту 9 розділу VI БК України. Станом на 01.07.2024 на виконанні за КПКВК 3504030 перебували 898 судових рішень на суму понад 257,4 мільйонів гривень, зокрема, які надійшли на виконання раніше Виконавчого листа. Залишок коштів за КПКВК 3504030 на відповідну дату складав 75,2 млн. гривень (копія листа Казначейства на адресу Міністерства фінансів України (далі ? Мінфін) від 02.07.2024 № 5-05-1-05/14616 долучається). Зазначений факт підтверджує об`єктивну неможливість виконання (повного перерахування коштів) Казначейством Виконавчого листа щонайменше протягом 2024 року. У своїх листах-відповідях від 28.03.2024 вих. № 5-06-06/6717, від 14.01.2025 вих. № 5-06-06/802, Казначейство неодноразово повідомляло представника позивача щодо стану виконання Виконавчого листа за бюджетною програмою КПКВК 3504030 (наявні в матеріалах справи). Переймаючись проблематикою, пов`язаною із значною тривалістю виконання рішень судів про відшкодування шкоди за рахунок держави, Казначейство постійно звертається до Мінфіну із пропозиціями щодо необхідності передбачення у Законі про Державний бюджет України достатнього обсягу коштів за КПКВК 3504030, що дозволило б виконувати відповідні судові рішення у максимально стислі законом строки (копії листів та отриманих відповідей Мінфіну за період березень 2024 - квітень 2025 року додаються). Безпосередньо Казначейство відповідно до наданих повноважень, не має права законодавчої ініціативи та не має можливості встановлювати або змінювати бюджетні призначення Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.04.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.09.2023 у справі № 607/9223/23 суд ухвалив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 288 100,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 40 900,00 грн витрат, понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги. На виконання цього рішення 01.02.2024 видано виконавчий лист № 607/9223/23, боржником у Виконавчому листі є Державний бюджет України. [PERSON] разом із заявою від 23.02.2024 направила виконавчий лист на адресу Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, надійшов 28.02.2024 та зареєстрований за вх. № 6-4031. Після отримання відповіді від заподіювачів шкоди (Голового управління Національної поліції у Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури) Головне управління Казначейства листом від 21.03.2024 № 04-08-08/2308 направило до Казначейства (зареєстровано 25.03.2024 за № 08-25865) пакет документів для виконання в порядку черговості за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» (далі ? КПКВК 3504030). З 25.03.2024 Виконавчий лист обліковується у Казначействі для виконання за бюджетною програмою КПКВК 3504030. Після подання виконавчого листа до виконання, позивач неодноразово звертався із заявами (скаргами) до Міністерства фінансів України та Державної казначейської служби України про стан виконання рішення суду. Станом на день звернення із позовом рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.09.2023 у справі № 607/9223/23 не виконано. Заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії (№ 2)» (Burdov v. Russia (№ 2), § 96-97, 99, 117, заява № 33509/04) від 15 січня 2009 року). Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21). У разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у справі №420/2411/19 (постанова від 9 листопада 2023 року, п.85). Щодо моменту, з якого можуть застосовуватися приписи статті 625 ЦК України до юридичних наслідків прострочення виконання боржником (зокрема, державою) підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання в порядку, визначеному Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 4901-VI стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача. У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повертає заяву стягувачу. Стягувач має право повторно звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частина третя статті 3 Закону № 4901-VI). За частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Подібні положення містить частина шоста статті 4 Закону № 4901-VI згідно якої перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі. 19 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 646/14523/15-ц, у якій зробила висновок про те, що період прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України слід рахувати з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання. Проте у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду відступила від наведеного висновку щодо обчислення початку періоду прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України та зробила висновок, що з огляду на припис частини четвертої статті 3 Закону № 4901-VI прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема, неподання ним упродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати через штучне збільшення періоду прострочення). У свою чергу наведене вище системне тлумачення частини другої статті 625 ЦК України, статей 3, 4, 5 Закону № 4901-VI сприятиме дисциплінуванню поведінки стягувача під час пред`явлення ним виконавчого документа в порядку визначеному Законом № 4901-VI, виданого на виконання судового рішення про стягнення коштів з держави, адже за такого підходу до визначення моменту прострочення держави у спірних правовідносинах стягувач буде обізнаним, що умовою нарахування 3 % річних та інфляційних втрат є неперерахування державою стягувачу протягом визначеного частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI строку коштів за наслідком його звернення із заявою про виконання рішення суду, тоді як час, який передує завершенню цього строку, не входить до періоду прострочення виконання державою рішення суду за який може бути заявлені стягувачем відповідні нарахування. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат. Судом встановлено, що державою не виконано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/9223/23 про стягнення із держави України на користь [PERSON] 288100 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 40900,00 грн витрат понесених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, хоча виконавчий лист на виконання цього рішення з 25.03.2024 обліковується у Казначействі для виконання за бюджетною програмою КПКВК 3504030. Отже, існує прострочення виконання грошового зобов`язання, та є підстави, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України для стягнення на користь [PERSON] з державного бюджету 3% річних та інфляційних втрати, починаючи з 25.06.2024 (через три місяці із 24.03.2024) і виходячи із змісту позовних вимог, до 21.03.2025, тобто 270 днів прострочки, розміру заборгованості 329000 (288100 +40900) грн. За вказаний період 3 % річних буде становити 7?274,05 (329000?0,03?365269?) гривень, а інфляційні втрати - 36 870,10 (329 000,00 x 1.11206719 - 329 000,00) гривень. Отже, зважаючи на принцип дизпозитивності, суд вважає, що позов слід задовольнити стягнути із Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в користь [PERSON] 3% річних у розмірі 7287 гривень 06 копійок та інфляційних втрат в розмірі 31 463 гривні 16 копійок Щодо покликання відповідача на те, що Казначейство не є боржником у розумінні статті 625 ЦК України та залучене до вказаної справи лише з огляду на надані йому повноваження щодо безспірного списання коштів бюджету, тобто як орган, котрий має вчинити чітко визначені законодавством України дії, суд відхиляє такі доводи. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 зробила висновки, що «помилковим є розмежування апеляційним судом відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в судовому рішенні, та відповідальності органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема органи прокуратури і ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.» Також, зважаючи на те, що позов задоволено, в силу статті 141 ЦПК, слід стрягнути 1211,20 грн сплаченого судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved