Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.02.2025 звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: сектор Служби у справах дітей Любешівської селищної ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю. Свій позов мотивує тим, що 16.05.2021 між нею та відповідачем [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 439. Від цього шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що шлюб з відповідачем перебуває на стадії розірвання, позивачкою подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів до відповідача. Зазначає, що син проживає і надалі проживатиме з нею. Крім того, вказує на те, що їхні відносини заходять в глухий кут і стає зрозумілим, що досягти згоди щодо визначення місця проживання дитини із позивачкою не вдасться, а тому змушена звернутися до суду з позовною заявою про визначення місця проживання малолітнього сина разом із позивачкою. Просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю (позивачкою) за місцем проживання матері. Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області від 03.03.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання на 11 год 00 хв 03.04.2025 (а.с.21). Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 03.04.2025 замінено у цій справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору сектор «Служба у справах дітей» Любешівської селищної ради на належну Службу у справах дітей Луцької міської ради . Судове засідання у цій справі відкладено на 11 год 00 хв 13.05.2025 (а.с.30-31). Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 13.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 14 год 30 хв 12.06.2025 (а.с.43). У призначене судове засідання учасники судового провадження не прибули, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. Позивачка [PERSON] у своїй позовній заяві просила суд розглядати справу без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні, так як на її вихованні перебуває їх малолітній син і вона не має змоги прибути до суду в інше місто (а.с.6). Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без його участі, оскільки у відрядженні. Позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення (а.с.55). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей Луцької міської ради. Вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення (а.с.53-54). З врахуванням наведених обставин, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив проводити розгляд справи без участі позивачки, відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Судом встановлено, що 16.05.2021 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 439, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.05.2021 (а.с.11). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.09.2021 (а.с.12). Згідно з витягу з реєстру територіальної громади позивачка [PERSON] , [INFO] , вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13,15). Відповідно до Висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 05.05.2025 № 110, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.05.2025 № 334-1 (далі Висновку служби у справах дітей), служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Даним висновком встановлено, що 16.05.2021 позивачка та відповідач уклали шлюб від якого [INFO] народився син [PERSON] . Сімейні стосунки у подружжя не склалися, з 2025 року вони проживають окремо. Крім того, у Луцькому міськрайонному суді розглядається справа № 161/3940/25 про розірвання шлюбу. Зазначено, що 15.04.2025 було проведено обстеження умов проживання дитини за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що малолітній [PERSON] має місце для сну та відпочинку, забезпечений одягом, продуктами харчування, засобами особистої гігієни відповідно до вікових потреб. Матір дитини є підприємцем та має дохід, достатній для задоволення потреб дитини. Вказують на те, що 24.04.2025 [PERSON] прибув у службу у справах дітей та написав заяву, що він визнає позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання сина [PERSON] разом із матір`ю. Також, згідно з інформацією Луцького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 12, який відвідує Давид, його матір [PERSON] повністю забезпечує утримання дитини, постійно спілкується з педагогами, цікавиться дошкільним життям дитини (а.с.53). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За частинами 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дітей щодо місця їх проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дітей і з цього приводу між ними існує спір. Як убачається із Висновку служби у справах дітей та заяви відповідача, спір між сторонами у справі щодо місця проживання дитини відсутній. Їх батько, відповідач у справі, не заперечує проти проживання малолітньої дитини із матір`ю [PERSON] , що об`єктивно стверджується змістом його заяви про визнання позову, адресованих суду (а.с. 55). З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що слід відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, оскільки син і так постійно проживає разом із нею, відповідач не заперечує проти проживання дитини разом із матір`ю, тому позивачкою не доведено, що наразі її права порушуються або не визнаються батьком дитини, який є відповідачем у цій справі. Закріплення діючого становища шляхом постановлення судового рішення за відсутності будь-якого спору не відповідає вимогам закону, так як цивільно-правовим спором є спір, який виникає внаслідок відсутності згоди суб`єкта цивільного права щодо умов виконання тих чи інших прав або обов`язків, що випливають з закону чи договору, а закріплення діючого становище не є завданням цивільного судочинства, яке визначено ст. 2 ЦПК України. З урахуванням наведеного, оскільки в позові відмовлено, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed