Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

Представник ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04.02.2022 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22033000568390, який складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» зі змінами та доповненнями, затверджений банком і розміщений на офіційному сайті банку www.creditdnepr.com.ua (далі\~-\~УДБО)\~та індивідуальної\~частини,\~якою є\~вказаний кредитний\~договір.\~Відповідач,\~підписанням кредитного\~договору підтвердив,\~що він\~акцептував УДБО\~шляхом підписання\~Заяви-згоди\~про приєднання\~і згоден\~з усіма\~його умовами\~в повному\~обсязі (з\~урахуванням всіх\~змін та\~доповнень),\~такі умови\~йому зрозумілі\~та не\~потребують додаткового\~тлумачення.\~Кредитний договір\~разом з\~УДБО та\~Заявою-згодою\~складають єдиний\~договір.\~Відповідно до\~п.1.1.,\~1.2.\~кредитного договору\~банк зобов`язується\~надати клієнту\~грошові кошти\~(кредит)\~у тимчасове\~платне користування\~на поточні\~потреби в\~сумі 74\~400\~гривень,\~а клієнт\~зобов`язується повернути\~наданий кредит,\~сплатити плату\~за кредитом\~(проценти\~та комісії),\~а також\~належним чином\~виконати інші\~зобов`язання.\~Сторони погодили,\~що строк\~кредитування становить\~60\~місяців з\~дня укладення\~договору,\~а кінцевою\~датою повернення\~кредиту є\~04.02.2027\~року,\~процентна ставка\~за користування\~кредитом є\~фіксованою та\~нараховується у\~наступному розмірі:\~на строкову\~заборгованість 0,001%\~річних,\~на прострочену\~заборгованість за\~кредитом 56,0%\~річних.\~Щомісячна комісія\~за обслуговування\~кредитної заборгованості\~погоджена сторонами\~у відсотках\~від суми\~кредиту і\~її розмір\~встановлений в\~певних змінюваних\~ставках за\~різні періоди\~строку кредитування.\~Одночасно з\~укладенням кредитного\~договору відповідач\~уклав з\~АТ СК\~«ТАС» договір\~добровільного страхування\~життя від\~04.02.2022\~року,\~за яким\~розмір страхового\~платежу становить\~14400\~гривень.\~Після укладення\~кредитного договору\~банк свої\~зобов`язання виконав\~і зарахував\~на банківський\~поточний рахунок\~клієнта грошові\~кошти в\~сумі 74400\~гривень,\~з яких\~сплатив на\~рахунок АТ\~СК «ТАС»\~страховий платіж\~від імені\~клієнта в\~сумі 14400\~гривень,\~що підтверджується\~випискою з\~банківського рахунку\~клієнта. Окрім того, представник позивача зазначила, що з початком війни на підставі самостійного рішення банку, як кредитора у кредитному зобов`язанні, з 01.03.2022 року були запроваджені «кредитні канікули», умови яких передбачали перенесення строку платежів за кредитом на погашення суми основного боргу (тіла кредиту) на майбутні періоди. Тривалість «кредитних канікул» визначалась банком індивідуально для кожного клієнта і відображена у виписках по рахунках відповідача. Зокрема протягом строку дії «кредитних канікул» банк: не здійснював операцію по нарахуванню і винесенню на прострочку щодо сум належних з клієнта платежів на погашення основного боргу за договором; комісія і проценти за користування кредитом нараховувалась банком і підлягали сплаті в строки, передбачені графіком погашення, що наведений у розділі 4 кредитного договору, проте також не виносились на прострочку до закінчення строку «кредитних канікул». Тому, зазнав фактичних змін графік платежів клієнта з повернення основного боргу (тіла кредиту). У зв`язку із тим, що протягом строку дії «кредитних канікул» клієнт правомірно не сплачував кошти на погашення основного боргу, кінцевий строк виконання зобов`язань клієнта перед банком з повернення основного боргу продовжився і мав спливати не в дату закінчення строку кредитування, що була встановлена кредитним договором, а пізніше - пропорційно строку тривалості «кредитних канікул», але лише за умови належного виконання клієнтом своїх зобов`язань за кредитним договором. Однак, відповідач ні протягом строку «кредитних канікул», ні після його закінчення належним чином умови кредитного договору не виконував і не сплачував всі узгоджені платежі на його погашення. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, банк прийняв рішення вимагати дострокового погашення всієї заборгованість за кредитним договором, шляхом відправки текстового повідомлення на основний номер телефону та не пізніше 30 календарних днів з дня отримання повідомлення зобов`язаний був погасити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі. Проте, відповідач заборгованість не погасив у зв`язку із чим станом на 27.09.2023 року утворилася у відповідача заборгованість перед банком за кредитним договором у загальному розмірі 137\~640, 00 грн., яка складається із залишку простроченого кредиту у розмірі - 74 400 грн.; \~ \~ \~ \~залишку прострочених комісій в розмірі 63 240 грн. 11.04.2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №11/04/24 у відповідно до якого АТ «Банк Кредит Дніпро» передає ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ`за плату належані йому право вимоги, а ТОВ «Санфорд Капітал» приймає належні АТ «Банк Кредит Дніпро» права вимоги до боржників вказаними у реєстрі боржників, у тому числі і до відповідача. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «САНФОРД КАПІТАЛ» суму заборгованості в загальному розмірі 137\~640, 00 грн., що складається з: 74\~400, 00 грн. залишку простроченого кредиту, 63\~240, 00 грн. залишку прострочених комісій, а також просив стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн. та витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 7200,00 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.01.2025 року дану справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі і призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, у позовній заяві просив розгляд справи проводити без виклику сторін. Відповідач до суду не з`явився, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходиться у матеріалах справи, заяви про розгляд справи за його відсутність до суду не надходило, не скористалася своїм правом та не подав до суду відзив на позовну заяву тому суд, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 04.02.2022 року [PERSON] підписав заяву-згоду на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб за № 1192027, підписанням якої останній акцептував публічну пропозицію АТ «БАНК КРЕДИТ ДІНПРО» на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб в АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» із змінами та доповненнями (надалі - УДБО), яка рзміщена на веб-сайті Банку, і беззастережно приєднався до її умов та в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при акцептуванні УДБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін та доповнень) і погодився з тим, що може обрати будь-які послуги передбачені УДБО, в тому числі через дистанційні канали обслуговування. Крім того, шляхом підписання Заяви-згоди [PERSON] підтвердив, що до моменту підписання Заяви-згоди, він ознайомлений та згодний з умовами, викладеними в УДБО, що розміщені на веб-сайті Банку, Тарифами, проектом Заяви-договору та підтверджує, що має можливість самостійно відстежувати всі зміни та доповнення, які будуть відноситися до УДБО; погоджується отримувати банківські послуги на умовах, що зазначені в УДБО, та підтверджує, що всі умови йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. 04.02.2022 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22033000568390, відповідно до умов якого Банк надає Клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування, а Клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим Договором, а також виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому договором. Відповідно до п. 1.2 договору - банк надає Клієнту грошові кошти на наступник умовах: сума кредиту 74 400 грн.; строк кредитування 60 місяців; кінцева дата повернення кредиту 04.02.2027 року; цільове призначення на споживчі потреби; щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 04.02.2022 року по 03.06.2023 року 4,5% від суми кредиту, з 04.06.2023 року по 03.09.2024 року 3,5 % від суми кредиту, з 04.09.2024 року по 03.12.2025 року 2,5 % від суми кредиту, з 04.12.2025 року по 04.02.2027 року 1,4 % від суми кредиту; процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом 0,01% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56% річних. Пунктом 2.1. кредитного договору передбачено, що супровідними послугами, які придбаваються у зв`язку із укладенням договору є, зокрема, послуги банку з розрахунково-касового обслуговування, в тому числі і ті, що надаються під час погашення заборгованості за договором та послуги страхування, що надаються Клієнту на підставі окремого договору, що укладається між Страховиком та Клієнтом. Одночасно з укладенням кредитного договору клієнт уклав з АТ СК «ТАС» договір добровільного страхування життя від 04.02.2022 року. Розмір страхового платежу за цим договором страхування становить 14 400 гривень. Вигодонабувачем за цим договором страхування є Банк. За умовами Кредитного договору, а саме п.2.1., Клієнт доручив Банку в дату надання Кредиту здійснити договірне списання коштів з рахунку Клієнта в сумі страхового платежу на користь страховика, згідно з укладеним договором страхування. В розділі 3 кредитного договору сторонами узгоджено порядок погашення заборгованості за договором. Так, згідно з п.3.1-3.2 кредитного договору зазначено, що платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів - обов`язків платіж. У розділі 4 договору зазначений графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за цим договором, де визначена щомісячна сума платежу за кредитом, яка складається з суми кредиту, процентів за користування кредитом, та платежів за У розділі 4 договору зазначений графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за цим договором, де визначена щомісячна сума платежу за кредитом, яка складається з суми кредиту, процентів за користування кредитом та платежів за додаткові та супутні послуги (за ведення рахунку, розрахунково-касове обслуговування, комісія за надання кредиту, інші послуги банку, послуги страхування). Також, 04.02.2022 року [PERSON] підписав паспорт споживчого кредиту де зазначені основні умови кредитування. Після укладення кредитного договору банк свої зобов`язання виконав і зарахував на банківський поточний рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 74 400 грн., з яких сплатив на рахунок АТ СК «ТАС» страховий платіж від імені клієнта в сумі 14 400 грн., що вбачається з виписки по особовому рахунку за період з 04.02.2022 року по 10.04.2024 року. Виходячи з викладеного при укладанні кредитного договору АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» виконав всі передбаченні умови договору, а саме ознайомив відповідача з умовами кредитного договору, надав в тимчасове користування кредитні кошти в зазначеному в договорі розмірі. Представник позивача в позовній заяві посилався на те, що з початком війни на підставі самостійного рішення банку, як кредитора у кредитному зобов`язанні, з 01.03.2022 року були запроваджені «кредитні канікули», умови яких передбачали перенесення строку платежів за кредитом на погашення суми основного боргу (тіла кредиту) на майбутні періоди. Тривалість «кредитних канікул» визначалась банком індивідуально для кожного клієнта і відображена у виписках по рахунках відповідача. Зокрема протягом строку дії «кредитних канікул» банк: не здійснював операцію по нарахуванню і винесенню на прострочку щодо сум належних з клієнта платежів на погашення основного боргу за договором; \~ \~ \~ \~комісія і проценти за користування кредитом нараховувалась банком і підлягали сплаті в строки, передбачені графіком погашення, що наведений у розділі 4 кредитного договору, проте також не виносились на прострочку до закінчення строку «кредитних канікул». Тому, зазнав фактичних змін графік платежів клієнта з повернення основного боргу (тіла кредиту). У зв`язку із тим, що протягом строку дії «кредитних канікул» клієнт правомірно не сплачував кошти на погашення основного боргу, кінцевий строк виконання зобов`язань клієнта перед банком з повернення основного боргу продовжився і мав спливати не в дату закінчення строку кредитування, що була встановлена кредитним договором, а пізніше - пропорційно строку тривалості «кредитних канікул», але лише за умови належного виконання клієнтом своїх зобов`язань за кредитним договором. Однак, відповідач ні протягом строку «кредитних канікул», ні після його закінчення належним чином умови кредитного договору не виконував і не сплачував всі узгоджені платежі на його погашення. У зв`язку із зазначеним, станом на 27.09.2023 сформувалася наступна заборгованість клієнта перед банком за кредитним договором: залишок простроченого кредиту 74\~400,00 грн., залишок прострочених комісій 63\~240,00 грн., що разом становить 137640, 00 грн. та підтверджується розрахунком заборгованості. 11.04.2024 між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» (фактор) був укладений договір факторингу за № 11/04/24. Так, відповідно до п.1.1. зазначеного договору фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості) відповідно до реєстру боржників згідно додатку за № 1. Також клієнт і фактор підписали додатки до договору факторингу, зокрема реєстр боржників і акт приймання - передачі прав вимоги. Отже, фактор набув право вимоги до боржників за кредитними договорами, серед яких є і право вимоги до [PERSON] за кредитним договором за № 22033000568390 від 04.02.2022 року. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 14 ЦК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст.6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У частині ч. 2 ст. 639 ЦК України визначено що, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Як визначено у ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)(ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання»(ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором установлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1084 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2 та 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч. 1, 2 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит, кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі за №496/3134/19 відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі за №583/3343/19 та постанові Верховного Суду від 15.03.2021 року у справі за №361/392/20, зазначивши, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі за №202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладені оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення п. 1.2 та розд. 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою, в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08.02.2023 у справі за №359/12165/14-ц). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09.12.2019 року у справі за №524/5152/15-ц дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу ст. 228 ЦК України є нікчемними. Верховний Суд зазначив, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і, які банком фактично не надавалися. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі за №916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.11.2023 року у справі за №204/224/21, якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та, за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». В кредитному договорі, доданому позивачем до позову, не зазначено в чому саме полягає комісія за обслуговування кредитної заборгованості та за які саме банківські послуги призначена, як і принципу її нарахування кредитний договір теж не містить. Позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. З врахуванням наведеного, аналізуючи зміст кредитного договору, укладеного між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] , суд приходить до висновку про те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, пункт кредитного договору, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача комісії за надання кредиту, нараховану по кредитному договору за № 22033000568390 від 04.02.2022 року в розмірі 63\~240, 00 грн., а тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, заперечень проти позову відповідач не надав, наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором, відповідачем жодним чином не спростовано. Крім цього, доказів на підтвердження чи спростування обставини, щодо не укладення договору, матеріали справи теж не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Зважаючи на встановлену ст. 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку ст. 215 ЦК України презумпцію правомірності укладення договорів, останні у розумінні ст. ст. 11, 509 ЦК України є належними підставами для виникнення та існування обумовлених такими договорами прав і обов`язків сторін. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором за № 22033000568390 від 04.02.2022 року, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ», а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним за № 22033000568390 від 04.02.2022 року в розмірі 74\~400, 00 грн., що складається із залишку простроченого кредиту є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, суд дійшов до наступного. Згідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу; витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п.1, 4 ч.3 ст.133 ЦПК України). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Вказана правова позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18), від 15.06.2021 року по справі №159/5837/19. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: - у разі задоволення позову - на відповідача; - у разі відмови в позові - на позивача; - у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представник позивача просив стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 7200,00 грн. На підтвердження витрат на правову допомогу представник позивача надав суду: копію договору про надання правничої допомоги № 1/04 від 01.04.2024 року, укладений між ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» та АО «Альянс ДЛС» в особі керуючого партнера Маслюженко Миколи Павловича, копію реєстру боржників від 18.11.2024, копію акту приймання передачі послуг з надання правничої допомоги № 4 від 16.12.2024, згідно з яким загальна вартість наданих юридичних послуг становить 7200,00 грн. та включає в себе проведення юридичного та фінансового аналізу одного боржника (1200,00 грн.) та складання, підписання і подання до суду позовної заяви (6000,00 грн). З урахуванням досліджених доказів, суд дійшов до висновку, що вказаними доказами підтверджується надання адвокатом професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі. Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. В даному випадку позов задоволено частково. За подачу позову позивач сплатив 2 422,40 грн. судового збору та поніс 7200,00 грн. витрат на правничу допомогу. Зважаючи на це відповідно до співвідношення задоволених та відхилених позовних вимог, йому підлягає до відшкодування відповідачем 1\~309, 41 грн. судового збору та 3\~891, 90 грн. судових витрат на правничу допомогу. Отже, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 3\~891, 90 грн. та судового збору у розмірі 1 309, 41 грн.

Outcome: partial