Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-01 00:00:00

Адвокат Колошкін П.І., який діє в інтересах позивачки [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить суд ухвалити рішення, яким: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн та витрат на правничу допомогу. На обґрунтування позову представником зазначено, що 27.01.2018 сторони по справі зареєстрували шлюб. У зв`язку з погіршенням стосунків у подружжі, рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04.04.2024 по справі № 636/78/24 шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування сторін у шлюбі, [INFO] народилась дитина - дочка [PERSON] . Малолітня дитина [PERSON] перебуває на утриманні позивачки. Відповідач [PERSON] , з дня народження дочки не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні, забезпеченні дитини належними умовами для життя, навчання та розвитку, не спілкується з нею, не проявляє любові та заінтересованості її станом здоров`я, навчанням, фізичним і моральним розвитком, не створює умов для розвитку природних здібностей, не готує її до самостійного життя та праці, не забезпечує необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, не допомагає фінансово і матеріально, що свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків і не виконає такі обов`язки. Вказані обставини свідчать про відсутність у відповідача [PERSON] відповідальності та небажання брати участь у вихованні дочки [PERSON] . Відповідач, як батько дитини, не приділяє увагу дитині, не цікавитися її життям, не висловлює свої почуття та не проявляє турботу. Зокрема, відсутність будь - якої матеріальної допомоги з боку відповідача [PERSON] призводить до серйозних фінансових труднощів для дитини та позивачки [PERSON] , що також впливає на здоров`я, розвиток та загальний добробут дитини. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. 14.02.2025 цивільна справа надійшла до Зміївського районного суду Харківської області та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду визначено суддю Вельможну І.В. Ухвалою судді від 25.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.03.2025. 18.03.2025 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гетьман О.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву з викладом заперечень проти позову в якому представник просить відмовити [PERSON] у задоволенні заявленого позову. 19.03.2025 представником третьої особи Органу опіки та піклування Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області до суду надано пояснення з приводу вирішення питання про доцільність/недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини. Згідно пояснень, у зв`язку з перебуванням дитини за кордоном служба не має можливості оцінити умови проживання та догляду за дитиною, сформувати та надати висновок з рекомендацією суду для найкращого вирішення спору. 20.03.2025 за клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено до 14.04.2025. 11.04.2025 від представника позивачки [PERSON] - адвоката Колошкіна П.І. до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі. 14.04.2025 закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд справи по суті на 07.05.2025. 07.05.2025 за клопотанням представника відповідача судовий розгляд відкладено до 02.06.2025. 02.06.2025 учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату час та місце судового розгляду не з`явились. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Колошкін П.І. просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та без участі позивачки. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гетьман О.М. просила розглянути справу за її відсутності та без участі відповідача. Начальник Органу опіки та піклування Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Н. Міндарь просила розглядати справу без участі представника служби. Неявка учасників справи не перешкоджає проведенню судового розгляду та ухвалення судового рішення. У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, відповідно до положень частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу при ухваленні судового рішення не здійснювалось. Суд, оцінивши наявні в справі письмові докази, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, письмові пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76 - 81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 27.01.2018 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу, прізвище дружини змінено на [PERSON] . Зазначене підтверджується копією свідоцтва про шлюб, Серія [NUMBER] від 27.01.2018 (а. с. 7). [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є - [PERSON] (батько), [PERSON] (мати). Зазначене підтверджується копією свідоцтва про народження, Серія [NUMBER] від 20.04.2018 (а. с. 11). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04.04.2024 по справі № 621/78/24 (провадження № 2/621/577/24) шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади № 2025/003514983 від 14.03.2025 вбачається, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а. с. 41). Адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] є місцем реєстрації відповідача (а. с. 39). З наданої представником відповідача інформації з Єдиного реєстру боржників, вбачається, що інформація про [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , як боржника - відсутня (а. с. 42). На підтвердження [PERSON] викладених у відзиві на позовну заяву обставин, щодо надання фінансової допомоги позивачці та відповідно дитині, представником надано квитанції на перекази грошових коштів на картку позивачки [PERSON] . Дати здійснення відповідних платіжних операцій: 07.07.2022 - 2000 грн; 20.08.2022 - 3950 грн; 10.09.2023 - 2500 грн; 25.12.2023 - 1000 грн; 21.01.2024 - 5000 грн; 02.02.2024 - 5000 грн; 11.04.2024 - 10000 грн; 10.07.2024 - 4000 грн; 01.08.2024 - 4000 грн; 02.09.2024 - 4000 грн; 25.10.2024 - 4000 грн; 01.11.2024 - 4000 грн; 04.12.2024 - 4000 грн; 09.01.2025 - 4000 грн; 06.02.2025 - 4000 грн; 13.03.2025 - 4000 грн (а. с. 48 - 63). У свою чергу, позивачкою та її представником доказів на спростування отримання від відповідача грошових переказів суду не надано. Так само, позивачкою та її представником не спростовані твердження відповідача, що у період часу вересень - грудень 2023 року та у квітні 2024 року він зустрічався з дитиною, перебуваючи за кордоном, як відображено на долучених до справи фотокартках (а. с. 66 - 70). З інформації Органу опіки та піклування Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Наталії Міндар від 19.03.2025 № 95/01-36 вбачається, що 06.03.2025 спеціалісти Служби вийшли за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ). За вказаною адресою ніхто двері не відчинив. Спеціалісти залишили повідомлення з контактним номером телефону в дверях. Того ж дня зателефонував [PERSON] (брат відповідача) та повідомив, що на даний час [PERSON] знаходиться в Нідерландах, надав актуальний номер свого брата. В телефонній розмові з [PERSON] , зі слів останнього з`ясовано, що мати [PERSON] разом з дитиною [PERSON] з березня 2022 року виїхали до Польщі, в серпні 2022 року батько приєднався до родини. На даний час точне місце знаходження колишньої дружини та спільної доньки йому не відомо. Щодо позбавлення його батьківських прав він дізнався від спеціаліста Служби, заперечує проти позовних вимог. Питання про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини 18.03.2025. У зв`язку з перебуванням дитини за кордоном, Служба не має доступу до перевірки її фактичного стану, не має можливості оцінити умови проживання та догляду за дитиною, сформувати та надати висновок з рекомендацією суду для найкращого вирішення спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а. с. 80). З відповіді на адвокатський запит начальника відділу освіти Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області (№ 01-25/382 від 19.03.2025), вбачається, що [PERSON] , [INFO] була зарахована до групи раннього віку "Малятко" Слобожанського ЗДО № 7 з 03.08.2020 на підставі заяви матері дитини, [PERSON] від 05.07.2019. Відповідно до наказу від 03.08.2020 № 13-д "Про зарахування дитини", [PERSON] була зарахована до списку здобувачів освіти Слобожанського ЗДО № 7, запис в журналі прибуття (вибуття) дітей внесено за № 137 від 03.08.2020. Зі слів вихователя групи [PERSON] , дитина в період з 03.08.2020 по 22.02.2022 відвідувала заклад систематично. Дитину приводили та забирали переважно батько [PERSON] та дідусь [PERSON] . Зауважень до батьків щодо виконання правил для батьків, зовнішнього вигляду дитини не виникало. На початку повномасштабного вторгнення, в лютому - березні 2022 року дитина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю виїхала за кордон. На заняття за дистанційною формою навчання в старшій групі в період з 01.09.2023 по 31.05.2024 дитина не доєднувалась, зв`язку з вихователями групи батьки дитини не підтримували. 30.08.2024 згідно наказу від 30.08.2024 № 16-д "Про відрахування дітей із Слобожанського ЗДО № 7, [PERSON] відраховано із складу здобувачів освіти Слобожанського ЗДО № 7 (а. с. 91). З відповіді на адвокатський запит в.о. начальника відділу Зміївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області О. Нагорної (№ 11291 від 14.04.2025), вбачається, що перевіркою АСВП встановлено, що виконавчий документ про стягнення з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] на виконання у відділ станом на 14.04.2025 не надходив та на виконанні не перебуває (а. с. 92). Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частинами першою - четвертою статті 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України). Частинами першою, другою статті 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з частинами другою, третьою статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 Сімейного кодексу України), в тому числі й на рівне виховання батьками. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78). Частиною першої статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. На підставі тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). З огляду на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі "Савіни проти України", пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України"). Тобто в такому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним. Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому як найкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України"). У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Разом із тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України" (заява № 2091/13), суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Ляпін проти росії" (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які могли б завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дітей, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судовим розглядом та дослідженими у справі доказами не підтверджено викладених у позові обставин, а саме, умисного нехтування відповідачем, як батьком малолітньої дитини своїми батьківськими обов`язками, щодо самоусунення від участі у вихованні, матеріальному забезпеченні, спілкуванні, тощо. Тобто з наявних у справі доказів не вбачається умисного, винного ухилення відповідача [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. По - перше, позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їхнє виховання, захист їхніх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дитину (доказів такого матеріали справи не містять), а тому розрив сімейних відносин між ними (як батька і дитини) не відповідає інтересам малолітньої [PERSON] . При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї. По - друге, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, він нехтує інтересами дитини. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав в матеріалах справи відсутній, а орган який його уповноважений надати суду не має можливості оцінити умови проживання та догляду за дитиною, сформувати та надати висновок з рекомендацією суду для найкращого вирішення спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] . Встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо [PERSON] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, з урахуванням як найкращих інтересів дитини, та з огляду на відсутність даних про те, що відповідач притягувалася до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що є крайнім (винятковим) заходом впливу та як наслідок стягнення з неї аліментів на утримання дитини. Виходячи з викладеного суд дійшов висновку, що наведені позивачкою та її представником аргументи не були достатніми для такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача як позбавлення його батьківських прав по відношенню до дитини. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed