Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-05 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку спадкового майна, встановлення факту родинних стосунків та визнання заповіту недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] - мати [PERSON] 13 серпня 2020 року Позивач звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 18 лютого 2022 року позивач звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, до складу якої ввійшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також земельна ділянка площею 0,2334 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:010:0089, земельна ділянка площею 0,0762 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:010:0087, земельна ділянка площею 1,0234 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Хотів, кадастровий номер 3222487200:04:007:0006, земельна ділянка площею 0,1303 га за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Хотів, кадастровий номер 3222487200:04:006:0325. В своїй заяві позивач просила приватного нотаріуса видати свідоцтво про право на 1/2 переліченого спадкового майна, однак отримала відмову у видачі свідоцтва. Підставою для відмови стала наявність заповіту [PERSON] , складеного на користь іншої особи, в зв`язку з чим позивач мала право претендувати лише на 1/6 частину спадкового майна. Позивач вважає, що зазначена постанова порушує її право на спадщину, вважає її неправомірною. Позивач наголошує на тому, що постійно проживала зі спадкодавцем і не володіла жодною інформацією про спірний заповіт. Іншою підставою для видачі свідоцтва стала розбіжність в імені спадкодавця, зазначеному в свідоцтві про народження позивача - [PERSON] , а у свідоцтві про смерть - [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, позивачка просить суд: 1.визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на все майно, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21 липня 2016 року за реєстровим номером 2468; 2.встановити факт родинних відносин родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] ; 3.визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] , а саме 1)житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; 2)земельна ділянка площею 0,2334 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:010:0089; 3)земельна ділянка площею 0,0762 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:010:0087; 4)земельна ділянка площею 1,0234 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Хотів, кадастровий номер 3222487200:04:007:0006; 5)земельна ділянка площею 0,1303 га за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Хотів, кадастровий номер 3222487200:04:006:0325. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 13 липня 2023 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. У листопаді 2023 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , який мотивований тим, що 24 грудня 2020 року вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Відповідач погоджується з обгрунтованістю постанови нотаріуса про вчинення нотаріальної дії в зв`язку з наявністю складеного у 2016 році заповіту спадкодавцем на її ім`я. Незгода позивача зі змістом заповіту не доведена у визначений законом спосіб доказами. Не вбачає відповідач і підстав для визнання заповіту недійсним з огляду на відсутність доказів неспроможності заповідача на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Ухвалою від 13 лютого 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 24 січня 1970 року, внаслідок чого змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 12 січня 2000 року [PERSON] склала заповіт, за змістом якого на випадок смерті заповіла все своє майно [PERSON] . [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 1,0234 га на території Хотинської сільської ради Києво-Святошинського районного суду Київської області з кадастровим номером 3222487200:04:007:0006,що підтверджується копією державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 097051. Відповідно до копії державного акта про право власності на земельну ділянку [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 0,1303 га, розташована на території Хотинської сільської ради Києво-Святошинського районного суду Київської області з кадастровим номером 3222487200:04:006:0325. За життя [PERSON] на праві власності володіла земельними ділянками площею 0,3096 га, з них 0,2334 га для будівництва та обслуговування будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастрові номери 3222487201:01:010:0089 та 3222487201:01:010:0087, що підтверджується копією відповідного державного акта серії ЯА № 93002117. Право власності на спірне домоволодіння [PERSON] , набула у спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] , що підтверджується копією дубліката свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за номером 2-280. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 13 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON] , в якій зазначила, що крім неї спадкоємцями за законом були сини спадкоємиці [PERSON] , яким помер [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі заяви зареєстровано спадкову справу № 28/2020 за фактом смерті [PERSON] . 24 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті її баби [PERSON] . Станом на час відкриття спадкової справи заповіт, складений [PERSON] , на ім`я [PERSON] , чинний, у визначеному законом порядку не скасований. 18 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,2334\~га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:010:0089; земельної ділянки площею 0,0762 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:010:0087; земельної ділянки площею 1,0234 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Хотів, кадастровий номер 3222487200:04:007:0006; земельної ділянки площею 0,1303 га за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Хотів, кадастровий номер 3222487200:04:006:0325. Постановою від 18 лютого 2022 року приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Михальчук Л. В. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на 1/2 частину нерухомого майна, яке ввійшло до складу спадщини. Мотивувала наявністю заповіту [PERSON] , за змістом якого спадкодавець у разі смерті заповідає все майно не на користь [PERSON] , а на користь іншої особи, чия заява міститься у спадковій справі, тобто спадкоємець за заповітом спадщину прийняв у визначений законом спосіб. Заповіт не визнаний недійсним, охоплює все майно спадкодавця [PERSON] , а отже спадкування відбулося за заповітом. Однак, на підставі приписів статті 1241 ЦК України приватний нотаріус дійшов висновку, що [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині, яка становить 1/6 від всього майна. Відповідно до висновку експерта від 11 жовтня 2022 року № 056/957-а записи українською мовою щодо померлої [PERSON] та [PERSON] стосуються тих же осіб. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2020 році померла мати позивача [PERSON] . Свідок часто відвідувала [PERSON] , поруч з якою завжди була позивач [PERSON] . Позивач матеріально та морально підтримувала спадкодавця. Іноді дочка позивача купувала спадкодавцю продукти. Перед смертю [PERSON] позивач сказала свідку, що її мати склала заповіт на відповідача. Свідок [PERSON] , пояснила в судовому засіданні, що з 2010 року проживає у місті Хотовів будинку [PERSON] . Про наміри померлої скласти заповіт на користь [PERSON] знали всі родичі. Про наявність інших заповітів свідку невідомо до подачі позову до суду. В подальшому відповідач повідомила свідку про наявність інших заповітів. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Спірні правовідносини склалися внаслідок намірів [PERSON] реалізувати своє право на прийняття спадщини у розмірі 1/2 частини майна, яке ввійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] та за незгоди позивача [PERSON] з заповітом. З огляду на особливості спадкових правовідносин суду щонайперше слід надати оцінку позовній вимозі про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , пов`язаною з розбіжностями у імені та імені по-батькові спадкодавця. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Спірні правовідносини щодо встановлення факту, що має юридичне значення регулюються Главою 6 Розділу\~IV\~ЦПК України. У пункті 7 постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 273 ЦПК України (пункт 1 частини першої статті 315 діючого ЦПК України) суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Факти, що мають юридичний характер це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Аналіз положень статті 315 ЦПК України свідчить про те, що факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] породжує юридичні наслідки для позивача, оскільки дає змогу останній взяти участь у спадкуванні після смерті [PERSON] як спадкоємцю за законом. Так у свідоцтві про смерть спадкодавець записана як [PERSON] . Натомість у свідоцтві про народження позивача спадкодавця записано як [PERSON] . Суд надає оцінку також наявному у справі висновку експерта від 11 жовтня 2022 року № 056/957-а, зі змісту якого вбачається, що записи у свідоцтвах про народження та про смерть стосуються однієї і тієї ж особи - спадкодавця [PERSON] , яка в свою чергу є матір`ю [PERSON] . Відповідач у відзиві на позов заперечує проти достовірності експертного висновку, однак доказів на підтвердження того, що [PERSON] не є дочкою [PERSON] , не надає. Враховуючи наведене, а також принцип змагальності цивільного судочинства, особливості перенесення українських імен та імен по-батькові у документи, суд дійшов висновку про доведеність позовної вимоги про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] . Наступним етапом вирішення спору є з`ясування доведеності позовних вимог про визнання недійсним заповіту, оскільки зазначений документ безпосередньо впливає на обсяг спадкового майна, яке може бути успадковане позивачем. Відповідно до\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1248 ЦК України\~\~нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Відповідно до частин першої-третьої статті\~1247 ЦК України\~заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої\~статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 цього Кодексу У спадковій справі, копії якої надано до суду, наявний заповіт, складений [PERSON] на все наявне у неї майно на користь [PERSON] . Зазначений заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. та зареєстрований в реєстрі за номером 2468. У заповіті заповідачем власноручно виконано текст такого змісту: Мною [PERSON] текст заповіту прочитано вголос та власноручно підписую. Місніченко (підпис). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Визнання заповіту недійсним може здійснюватися як на підставі приписів статті 225 ЦК України, так і на підставі статті 1257 ЦК України. Відповідно до\~статті 1257\~ЦК України\~заповіт,\~складений особою,\~яка не\~мала на\~це права,\~а також\~заповіт,\~складений з\~порушенням вимог\~щодо його\~форми та\~посвідчення,\~є нікчемним. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно з приписами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Також до заповіту застосовуються загальні вимоги, необхідні для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. У частині другій\~статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12 та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою\~статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивач не надала суду доказів на спростування правомірності оспорювання правочину, а саме не довела порушення вимог закону щодо форми та змісту заповіту, відсутність вільного волевиявлення заповідача на складання правочину. Волевиявлення заповідача фіксується шляхом проставлення власноручного підпису на правочині. Згідно з пунктом 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо) Кожен учасник справи наділений правом заявляти клопотання про призначення експертизи відповідно до приписів статті 43 ЦПК України. Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позивач не скористалася процесуальним правом на призначення судової почеркознавчої експертизи, а інших доказів на спростування вільного волевиявлення не надала. Суд в контексті принципу змагальності цивільного судочинства та приписів статті 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, дійшов висновку про недоведеність наявності підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. З огляду на зазначене, спадкування всього майна після смерті [PERSON] відбувається за заповітом у повному обсязі згідно з текстом заповіту. Відповідно до частини третьої статті 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Згідно з приписами частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За таких умов суду необхідно з`ясувати, чи належить позивач до категорії осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Закон України Про пенсійне забезпечення відповідно до\~Конституції України\~гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Згідно зі статтею 12 цього Закону право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Отже, на час відкриття спадщини вік позивача [PERSON] становив 72 роки, тобто вона мала право на пенсію за віком як гарантію непрацездатного громадянина на матеріальне забезпечення державою. На підставі доказів в матеріалах справи суд встановив, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] були також [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] . За таких умов відповідно до статті 1241 ЦК України суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, а саме що позивач [PERSON] має право на 1/6 обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial