Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

І. Суть спору Позивачка [PERSON] через свого представника адвоката Білецьку І.М. звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що після смерті [INFO] її матері [PERSON] залишилась спадщина, яка відкрилася за законом у виді права на право на: земельну ділянку площею 2,20 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Риковичівської сільської ради Володимирського р-ну Волинської обл.; земельну ділянку 0,25 га, надану для будівництва та і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 0721185601:01:003:0035; житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Позивачка є єдиним спадкоємцем цієї спадщини за законом першої черги та бажає прийняти спадщину як спадкоємець за законом, однак у встановлений законодавством строк, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, не подала до нотаріуса заяви про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що спадкодавець проживала поза межами території України в США і померла на території США, процедура отримання позивачем свідоцтва про смерть спадкодавця і його легалізація зайняла тривалий час. Крім цього, спадкоємець також проживала та проживає поза межами території України в США, що призвело до ускладнення своєчасного подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса. Також, має місце велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємця і місцем знаходження спадкового майна. На думку позивача, всі ці обставини в сукупності пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій, а саме подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері. Такі обставини змусили позивачку звернутись до Іваничівського районного суду Волинської області з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини. З огляду на наведене, представник просить суд ухвалити рішення, яким визначити позивачці додатковий двомісячний строк для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті батька. ІІ. Позиція учасників справи У судове засідання належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи всі учасники справи не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. У матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Білецької І.М. про здійснення розгляду справи без її участі та участі позивача та підтримання позовних вимог у повному обсязі та залишення за позивачем судових витрат. У матеріалах справи також міститься заява сільського голови Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області Сапожника А. про здійснення розгляду справи без участі представника сільської ради. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 03.04.2025 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу п`ятиденний строк для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк для подання заперечення, дня отримання таких. Витребувано з Іваничівської державної нотаріальної контори Інформаційні довідку зі Спадкового реєстру щодо спадкодавця. Ухвалою суду від 01.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 03.06.2025 року належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи учасники справи не з`явилися. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Сторони скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Обставини справи, встановлені судом З наявних матеріалів справи судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Риковичі Володимирського району Волинської області, громадянка Сполучених Штатів Америки є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , паспортом громадянина Сполучених Штатів Америки № [NUMBER] , виданого 15.12.2023, орган, що видав: Державний Департамент США, дійсний до 14.12.2033, Свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] виданим 22.10.1995 року відповідно до якого після укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] подружжю присвоєно прізвище « [PERSON] ». Відповідно до довідки Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області [PERSON] , 1951 р.н. та [PERSON] , 1978 р.н. вибули у США 25.05.2003. Згідно із свідоцтвом про смерть, виданим Реєстратором актів округу Міннехаха Департаменту охорони здоров`я США від 17.05.2024 року останнім місцем проживання померлої є адреса: 705 N Льюїс АПТ 201 СІУ-Фоллз Міннехаха, Південна Дактота, 57103. На момент смерті, померлій належало право на: земельну ділянку площею 2,20 га, надану для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Риковичівської сільської ради Володимирського р-ну Волинської обл.; земельну ділянку 0,25 га, надану для будівництва та і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 0721185601:01:003:0035; житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Наявність спадкового майна на території України підтверджується копією Державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 114240; копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.12.2013 року; копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2013 року; копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.12.2014 року; копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.12.2014 року. При цьому судом встановлено, що на час відкриття спадщини зареєстроване місце проживання [PERSON] є [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 17.05.2024 року. Будь-які інші особи, що належали б до спадкоємців, які здійснюють спадкування за законом/заповітом, які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заяви до нотаріуса, відсутні. У зв`язку із такими обставинами, позивачка змушена звернутися до суду з цією позовною заявою. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду Згідно зі ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» з огляду на те, що спадкодавець та спадкоємець є нерезидентами України, а майно що успадковуєтеся знаходиться на території України, спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, тобто, правом України. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. За таких обставин, позивач має право на спадкування майна за законом після смерті матері [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1269 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини в строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (дати смерті спадкодавця). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Судом встановлено, що 31.03.2025 року позивачка звернулася до Іваничівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої матері. Згідно з нормами глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Однак, нотаріус, прийнявши заяву, отримавши інші необхідні документи по справі, зокрема, перевіривши факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, місця проживання позивача та спадкодавця, відмовив у видачі свідоцтва у зв`язку із пропущенням строку для прийняття спадщини, про що склав відповідну постанову від 31.03.2025. Таким чином, оскільки шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої матері сплинув 10.11.2024, а до нотаріальної контори із заявою для прийняття спадщини позивачка звернулася 31.03.2025, то позивачка вважається такою, що спадщини не прийняла. Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Пленум Верховного Суду України у пункті 24\~постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. У позовній заяві представник позивачка вказував на причини пропуску строку у зв`язку із тим, що спадкодавець проживала поза межами території України в США померла на території США, і процедура отримання позивачем свідоцтва про смерть і його легалізація зайняла тривалий час. Крім цього, спадкоємець також проживала та проживає поза межами території України в США, що призвело до ускладнення своєчасного подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса. Також, має місце велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна. На думку позивача, всі ці обставини в сукупності пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій, а саме подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері. Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позивачка з поважних причин у визначений законом шестимісячний строк після смерті матері не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, зважаючи на велику відстань між місцем постійного проживання позивача і місцем знаходження спадкового майна, які створили їй перешкоди щодо своєчасного прибуття в Україну для подання заяви про прийняття спадщини. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини у справі, оцінивши надані в силу положень\~ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, визнавши обставини, в період строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними причинами та такими, що створили істотні труднощі для вчасного звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача, викладені у позові щодо причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та відповідно про необхідність задоволення позову. VІІ. Судові витрати Враховуючи думку позивачки та виходячи з вимог\~ст.\~141\~ЦПК України суд вважає, що понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за нею.

Outcome: approved