Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

До суду за підсудністю надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані наступним. Упродовж 2012-2014 років позивачка перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем, який на той час навчався в Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті (ХНАДУ). В результаті спільного проживання у сторін народилась донька [PERSON] . У 2014 році стосунки між позивачем та відповідачем були припинені, та саме з того часу відповідач не піклується долею своєї доньки, не надає їй будь-якої допомоги, та не виконує свої батьківські обов`язки в повному обсязі, що стало підставою для звернення до суду. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача [PERSON]. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, в тому числі на сайті судової влади України, причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від представника третьої особи районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради надійшло повідомлення про неможливість надання висновку по справі у зв`язку з тим, що позивач разом з дитиною перебувають за кордоном. 24.10.2022 вказана позовна заява надійшла до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, та розподілена судді Гашук К.В. Судом здійснені запити до ДМС України, Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб, Вознесенівського відділу ДРАЦС у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро), ХНАДУ щодо встановлення місцеперебування відповідача. Ухвалою судді від 14.02.2023 вказану позовну заяву передано на розгляд до Київського районного суду м. Харкова. 15.11.2023 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. 16.11.2023 судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача. 16.11.2023 судом здійснено запит до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР для встановлення місцеперебування відповідача. Ухвалою судді від 24.11.2023 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження, та постановлено здійснювати виклик відповідача через офіційний сайт судової влади України. Ухвалою суду від 26.01.2024 за клопотання представника позивача доручено Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя організувати проведення судових засідань в режимі відеоконференції за участю позивачки [PERSON] , та її представника - адвоката Шлецера Андрія Андрійовича. Протокольною ухвалою суду від 06.11.2024 задоволено клопотання представника позивача про участь в судових засіданнях в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів та до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє вимог щодо предмету спору - районну адміністрацію по Вознесенівському району Запорізької міської ради. Протокольною ухвалою суду від 04.02.2025 задоволено клопотання представника позивача щодо необхідності спрямування листа до органу опіки та піклування щодо можливості надання до суду висновку по суті спору. Ухвалою суду від 17.03.2025 закрито підготовче провадження по справі, призначено до судового розгляду по суті, та постановлено здійснювати виклик відповідача на сайті судової влади України. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, від якого народилась донька [PERSON] , [INFO] , батьками якої в свідоцтві про її народження зазначені позивач та відповідач. Відповідач з 01.09.2010 по 30.06.2015 навчався в Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті за спеціальністю 192 «Будівництво та цивільна інженерія», та під час навчання перебував у м. Харкові, та до 20.12.2016 значився зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Дитина на разі проживає з позивачкою в Республіці Австрії, вона відвідує школу, та її вихованням, здоров`ям займається матір дитини та пан [PERSON] (чоловік позивачки). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23 (провадження № 61-5643св24), від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 (провадження № 61-1450св24), від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23 (провадження № 61-10109св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11 (провадження № 61-9746св24). У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейський суд з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24). Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, провадження № 61-9746св24). Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України у процесі розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право. Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили. Однак винесення рішення в справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19. За матеріалами справи встановлено, що в якості третіх осіб у справі беруть участь: Відділ по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенському району.. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенському району спрямувала на електронну адресу суду листа про неможливість надання висновку по справі у зв`язку з перебування позивачки та дитини за кордоном, та через відсутність інформації про місцезнаходження відповідача по справі. Таким чином, відсутність висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про позбавлення відповідача батьківських прав пов`язане з об`єктивними причинами. У той же час суд не позбавлений можливості ухвалити судове рішення на підставі інших наявних в матеріалах справи доказів. При вирішенні спору суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, приходить до висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено та судом не встановлено. Суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних стосунків не відповідає інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Виїзд відповідача за кордон, не є підтвердженням байдужості батька щодо долі дитини, оскільки він перебував на території України з конкретною метою - отримання освіти, про що позивачці було відомо. Посилання сторони позивача, що відповідач не надає коштів на утримання дитини суд також вважає необгрунтованим, оскільки вказаних доказів до суду не надано, в тому числі, не можливості звернення до відповідного суду з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 12, 76, 141, 263-265, 280, 281 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed