Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

[PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. До майна померлого приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О.Я. 19.02.2020 року завела спадкову справу №55. За матеріалами спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини 19.02.2020 року звернулась племінниця спадкодавця [PERSON] . Двоюрідна сестра спадкодавця [PERSON] 19.02.2020 року подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини. 21.07.2020 року [PERSON] відкликала заяву про відмову від спадщини і заявила про прийняття спадщини. 10.03.2020 року до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини, після померлого [PERSON] , також зверталась [PERSON] , проте не надала документів на право спадкування. До спадкової маси, з огляду на матеріали спадкової справи, входило право власності спадкодавця на: квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; залишки грошових коштів на рахунках спадкодавця в АТ «ОщадБанк» в загальній сумі 24357 грн. 51 коп. 29.09.2020 року [PERSON] подала нотаріусу заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, та заявила, що [PERSON] не має права на спадкування, у зв`язку з тим, що вона була усиновлена. 05.10.2020 року [PERSON] повторно подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. Не зважаючи на ці звернення нотаріус 23.10.2020 року видала [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] (за реєстровим №3589), та на квартиру [ADDRESS] (за реєстровим №3590), як спадкоємиці другої черги спадкування за правом представлення після її батька [PERSON] , померлого [INFO] . Лише 27.10.2020 року нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, за якою відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, за підстав того, що та є спадкоємицею нижчої черги спадкування ніж [PERSON] . Після цього 05.11.2020 року нотаріус ще видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] (за реєстровим №3721), як спадкоємиці другої черги спадкування за правом представлення після її батька [PERSON] , померлого [INFO] . 18.03.2021 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою, за якою просила скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, що видані на ім`я [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме спадкове майно за [PERSON] , та видати їй свідоцтво про право на спадщину на все нерухоме майно та банківські рахунки, що належали її двоюрідному брату [PERSON] , померлому [INFO] , пославшись на те, що [PERSON] не є спадкоємицею. Нотаріус відмовила в задоволенні цієї заяви, за підстав того, що порушені питання мають вирішуватись в судовому порядку, про що повідомила заявницю листом від 23.03.2021 року. Між тим, [PERSON] відчужила успадковане нерухоме майно. Зокрема, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 03.03.2021 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 19.02.2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Клонцак С.П. за реєстровим №123, а також право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 14.01.2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Багдасаровою О.М. за реєстровим №33. [PERSON] в серпні 2023 року звернулася до суду з позовом, за яким просила визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, що видані на ім`я [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на ці квартири, визнати за нею право власності на ці ж квартири, в порядку спадкування, та витребувати квартири з чужого незаконного володіння від [PERSON] та [PERSON] . Позов мотивовано тим, що єдиною спадкоємицею до майна померлого [PERSON] є позивачка, оформлення спадщини на ім`я [PERSON] та наступне відчуження майна є незаконним, і таким, що порушує права позивачки на спадкове майно. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 08.09.2023 року, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Котович І.О. подав відзив, за яким просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити, пославшись на те, що [PERSON] є рідною племінницею спадкодавця, факт усиновлення [PERSON] не позбавляв її права на спадкування, дії приватного нотаріуса Смолянінової О.Я. щодо видачі [PERSON] свідоцтв про право на спадщину є законними. Позивачка надіслала заперечення (відповідь) на відзив, за якими на вимогах позову наполягала, та вчергове вказала на незаконність дій нотаріуса щодо оформлення спадщини та незаконність дій [PERSON] щодо відчуження спадкового майна. Інших заяв по суті спору не надходило. Ухвалою суду від 14.03.2024 року підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду по суті. Позивачка та її представник в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, надали пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. Представниці відповідачки [PERSON] - адвокатки Кузьменко І.Г., Молодоженя І.І., заперечували проти позову, пославшись на те, що усиновлення [PERSON] було здійснене без її згоди за відсутності мети усиновлення, тобто є фіктивним, позивачкою не доведено порушення її прав, та заявлено взаємовиключні способи захисту порушеного права. Інші доводи представниць не стосуються суті спору і зводяться до не згоди з процесуальними діями, рішеннями суду у справі. Представниця відповідачки [PERSON] - адвокатка Тагієва Т.В. також просила в задоволенні позову відмовити, пославшись на те, що її довірителька набула право власності на квартиру [ADDRESS] у спосіб визначений законом, підстав для витребування цього майна на користь позивачки не вбачає. Відповідачка [PERSON] в суд не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась за адресою належної їй спірної квартири, проте поштові відправлення повертались до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Разом з тим, суд вважає, що [PERSON] була обізнана про справу, оскільки набула право власності на спірну квартиру за договором дарування. Приватний нотаріус Смолянінова О.Я. в суд також не з`явилась, заперечень на позов не подала. Вислухавши учасників процесу, дослідивши наявні докази суд знаходить за можливе задовольнити позов частково виходячи з такого. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( частина третя статті 46 цього Кодексу) Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( стаття 1223 ЦК України). Статтею 1266 ЦК України, визначено спадкування за правом представлення. Зокрема племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини, двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Позивачкою визнається і це знаходить своє підтвердження матеріалами справи, що [PERSON] , померлий [INFO] , був рідним братом спадкодавця [PERSON] та батьком [PERSON] . Рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 06.07.2000 року [PERSON] був позбавлений батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.11.2002 року [PERSON] , [INFO] , визнаний батьком [PERSON] , [INFO] , та зобов`язано відділ реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції м.Києва внести зміни в актовий запис №813 від 27.02.1987 р. про народження [PERSON] , вказавши її прізвище « [PERSON] », по батькові вказати « [PERSON] », батьком вказати « [PERSON] ». Статтею 532 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (чинного на час усиновлення відповідачки), разом з іншим, було встановлено, що усиновленні та їх нащадки не успадковують за законом після смерті своїх батьків та інших кровних родичів по висхідній лінії, а також братів і сестер. Згідно з ч.2 ст. 1260 ЦК України, усиновлений та його нащадки не спадкують за законом після смерті батьків усиновленого, інших його родичів за походженням по висхідній лінії. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2024 року було задоволено позов [PERSON] про визнання усиновлення недійсним. Проте постановою Київського апеляційного суду від 02.04.2025 року вказане рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову, за необґрунтованістю. Ця постанова набула чинності в день її ухвалення. Оскарження постанови в касаційному порядку не зупиняє її дію. Те, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2024 року виконано в частині поновлення актового запису про народження відповідачки, правового значення для вирішення спору не має. За таких обставин та вимог закону є очевидним, що [PERSON] , у зв`язку з усиновленням, не мала права спадкувати частку спадщини, яка належала б за законом її батькові [PERSON] , якби він був живим на час відкриття спадщини. Нотаріусу, як це наведено вище, було відомо про усиновлення [PERSON] , проте належної оцінки цим обставинам вона не надала і видала свідоцтва про право на спадщину за законом особі, яка не мала права на спадкування. У разі встановлення, що особа, якій видано свідоцтво про право на спадщину, не мала права на спадкування, таке свідоцтво визнається недійсним за рішенням суду на підставі ст.1301 ЦК України. Отже, позов в частині вимог про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому, суд враховує правову позицію, що викладена постанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, про те, що позов про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не є негаторним (на це вказували відповідачі), а є окремим способом захисту порушеного права. Одночасно, суд відхиляє посилання відповідачки на наказ міністра юстиції від 12.04.2021 року №1106 про відмову в задоволенні скарги [PERSON] на дії приватного нотаріуса Смолянінової О.Я. щодо видачі свідоцтв про право на спадщину на майно [PERSON] , оскільки цей наказ не має преюдиційного значення і суперечить дійсним обставинам справи. Таким чином, спадщину після [PERSON] , померлого [INFO] , прийняла спадкоємиця третьої черги спадкування за законом [PERSON] за правом представлення після її матері [PERSON] , померлої [INFO] . На це ж вказує і той факт, що приватний нотаріус Смолянінова О.Я. 15.11.2023 року видала [PERSON] за реєстровим №2981 свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти з усіма нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться на рахунках [PERSON] в АТ «Ощадбанк» в загальній сумі 24357,51 грн. Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Іншими словами спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Якщо майно було набуте безоплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Суд знаходить доведеним, що за обставин справи, як вони викладені вище, [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування після [PERSON] , померлого [INFO] . Ці успадковані квартири вибули з власності [PERSON] через незаконні дії приватного нотаріуса Смолянінової О.Я. та відповідачки [PERSON] , тобто вибули не з її волі, та набуті [PERSON] , [PERSON] від особи яка не мала право на їх відчуження на підставі безоплатного договору (договору дарування). Отже, вимоги позову про витребування майна з чужого незаконного володіння також підлягають задоволенню на підставі статті 388 ЦК України. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.09.2024 року про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О.Я., про визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, предметом якого є право власності на квартиру [ADDRESS] , що за життя налажела [PERSON] , також не має преюдеційного значення. Дана справа наразі перебуває в провадженні Київського апеляційного суду за апеляційними скаргами сторін на рішення у справі. Судове рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, відповідно до ст. 27 ч. 1 п. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права власності на це майно за набувачем. Тому, суд вважає, що вимоги позову про скасування рішення державного реєстратора, та про визнання права власності в порядку спадкування, заявлені позитвачкою зайво, а відповідно задоволенню не підлягають. В даному випадку для поновлення прав позивачки на спадок буде достатньо рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння. Інших вимог позивачкою не заявлено. За наведених рішень, з урахуванням того, що позивачці ухвалою суду було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, судовий збір має бути стягнутий з відповідачів в дохід держави в за ставками, встановленим Законом України "Про судовий збір" станом на 01.01.2003 року, з урахуванням ціни позову, пропорційно частці задоволених вимог, відповідно і на підставі ст.141 ЦПК України. Підстав для стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивачки судового збору в сумі 5243,92 грн. не має, оскільки ці кошти, як це вбачається з відповідного платіжного документу, сплачені позивачкою за подання позову до Солом`янського районного суду м. Києва, а тому питання про повернення чи про розподіл судового збору має вирішуватись цим судом в межах судового провадження на забезпечення якого був сплачений. Вимог про розподіл витрат на правничу допомогу позивачкою не заявлялось. Заходів забезпечення позову судом не вживалось. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: partial