Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

14 листопада 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 371723 від 17 грудня 2021 року у розмірі 15835,5 гривень, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17 грудня 2021 між ТОВ «Маніфою» та відповідачем укладений договір позики №3719723, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти в розмірі 3000 грн, які останній зобов`язався повернути та сплатити проценти та інші платежі, пов`язані з виконанням договору. Вказує, що ТОВ «Маніфою» виконав свої зобов`язання, проте, відповідач порушив умови щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у встановлені строки та порядку, у зв`язку з чим у відповідача виникла прострочена заборгованість по сплаті кредиту та процентів, яка станом на дату подання позовної заяви становить 15835,5 грн, з яких: 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 12835,5 грн - заборгованість за відсотками. Зазначає, що 02.11.2022 ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», уклали договір факторингу №02-11/2022 від 02.11.2022. Відповідно до якого до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги до відповідача. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача в свою користь заборгованість за кредитним договором №3719723 від 17.12.2021 у розмірі 15835,5 грн та судові витрати по сплаті судового збору. 31 січня 2025 року відповідачем поданий відзив на позов, у якому посилається на те, що позивачем не доведений належними та допустимими доказами факт укладання між [PERSON] та ТОВ «Маніфою» кредитного договору, як і отримання ним коштів за кредитним договором. Крім того, вважає, що особа, яка звернулася до суду як представник позивача немає повноважень. 11 лютого 2025 року надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає про те, що відповідно до наданих до позовної заяви - кредитний договір №3719723 від 17.12.2021 підписаний відповідачем відповідно до ЗУ «Про електрону комерцію». Підтвердженням перерахування коштів на картку клієнта [PERSON] № [NUMBER] в сумі 3000 грн, разом з позовом подане відповідне платіжне повідомлення. Також повідомлено, що у зв`язку з тим, що відповідачем у своєму відзиві поставлене питання щодо не укладення кредитного договору та неотримання ним коштів - позивачем до АТ «ПУМБ», яке є емітентом картки отримувача кредитних коштів, направлений відповідний запит щодо отримання інформації. Повноваження представника, який звернувся до суду з позовом підтверджуються відповідною довіреністю, копія якої долучена до матеріалів справи. 19 лютого 2025 року надійшли заперечення, відповідно до яких представник відповідача посилається на те, що позивачем не подані первинні документи а лише надані документи створені саме ним, не надано самого електронного підпису позичальника, а тому вважає, що відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» правочин не відбувся. Щодо подання до АТ «ПУМБ» запиту щодо отримання інформації, то така інформація є банківською таємницею та не може бути наданою на запит позивача. Звертає увагу також на те, що відповідач не ухиляється від свого зобов`язання за договором позики, так за договором № 3719723 від 17.12.2021 року строк дії договору позики становить 67 днів, тобто дата повернення позики 24 лютого 2022 року, а тому нарахування відсотків поза встановленого строку кредитування, тобто за період після 24.02.2022 року по 31.12.2022 року - є незаконним та необґрунтованим. Виходячи з наведеного заборгованість відповідача за кредитним договором № 3719723 від 17.12.2021 року становить 6999 грн, тобто: 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту та 3999 грн - заборгованість за відсотками (3000грн*1,99%*67 днів). Після строку дії договору позивач немає право нараховувати відсотки за умовами договору, а відповідальність що настає за ст. 625 ЦК України під час дії воєнного/надзвичайного стану та тридцять днів після його скасування, тобто з 24.02.2022 року по - позичальники звільнені від відповідальності за ст. 625 ЦК України, заперечують проти позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 30 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, у своїй заяві просить розглянути справу за відсутності представника. Відповідач та/або представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цього Кодексу. Судом встановлено, що 17 грудня 2021 між ТОВ «Маніфою» та відповідачем укладено електронний договір позики №3719723 від 17.12.2021, відповідно до якого відповідачу були надані кошти в позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту, в сумі 3000 грн, строком на 30 днів. Даний договір відповідачем підписано одноразовим ідентифікатором v37314, який введений позичальником 17.12.2021 номер тел.[NUMBER]. Договір позики підписано електронним підписом відповідачки, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на його номер мобільного телефону (пункт 11 договору позики) реквізити та підписи сторін. Згідно з пунктом 2.1 договору позики, за цим Договором позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти за користування позикою та всі інші платежі відповідно до умов цього Договору. Відповідно до пунктів 2.2, 2.3.2 - 2.3.4 позика надається на умовах повернення, платності та строковості на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Сума позики 3000 грн. Строк позики до 16 січня 2022 року (30 днів). Згідно з пунктом 2.6 позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської карти, зареєстрованого позичальником для цієї цілі в Особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 (трьох) робочих днів з дати підписання договору. Відповідно до п. 2.4.1- 2.4.4 проценти за користування позикою нараховуються за спадною процентною ставкою на підставі фіксованого середньоденного розміру процентів за користування позикою відповідно до Додатку № 1 до Договору позики. Середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 0.01000% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований: 1.99000 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1.99000 % від суми позики за кожен день користування позикою. На виконання вказаного договору ТОВ «Маніфою» було здійснено переказ коштів в національній валюті без відкриття рахунків на платіжну картку клієнта: 17.12.2021 року 13-50 на суму 3000 грн, за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) № [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 125716286, що підтверджується повідомленням № 2782_240820160303 від 20 серпня 2024року. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 02 листопада 2022 року загальна сума заборгованості по договору становить 15835,5 грн, з яких 3000 грн заборгованість за тілом кредиту та 12835,5 грн заборгованість за відсотками. 02 листопада 2022 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено Договір факторингу № 02-11/2022. Згідно з витягом з Реєстру боржників до Договору факторингу № 02-11/2022 від 02 листопада 2022 року, актом приймання-передачі письмового та електронного Реєстру Боржників від 02 листопада 2022 року до Договору факторингу № 02-11/2022 від 02 листопада 2022 року, платіжної інструкції, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 15835,5 грн, з яких 3000 грн заборгованість за тілом кредиту та 12835,5 грн заборгованість за відсотками. Також встановлено, що відповідач підписав анкету клієнта та паспорт позики в електронній формі за допомогою електронного цифрового підпису, в якому зазначені умови надання позики. Відповідач доказів на спростування вище зазначеного не надав. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що договір про надання позики №3719723 від 17.12.2021 року був укладений з відповідачем. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Установлено, що кредитний договір між сторонами був укладений в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Верховний Суд, зокрема, у постановах від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі №212/10457/21 вказував на те, що оспорюваний кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним такого договору. Верховний Суд у постанові від 01 липня 2024 року у справі № 638/161/22 дійшов висновку, що без введення позичальником відповідних даних, здійснення його верифікації, передання ним та отримання товариством персональних даних від позивача з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, які стосуються підписання кредитного договору. Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України установлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Отже, як безумовно слідує із матеріалів цієї справи, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за кредитним договором, тоді як відповідач прийняв умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним цифровим підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. З Додатку № 1 до договору позики № 3719723 від 17 грудня 2021 року вбачається, що за розрахунком станом на 16 січня 2022 року відповідач відповідно до умов договору повинен сплатити позичальнику відсотки 9 грн. Надалі, сторонами договору укладено додаткову угоду №1 від 16 січня 2022 року до договору, якою продовжили строк позики на 30 днів до 15 лютого 2022 року та узгодили сплату відсотків на рівні базової процентної ставки у 1,99000%. За розрахунком станом на 15 лютого 2022 року відповідач відповідно до умов договору повинен сплатити позичальнику 1791 грн. Додаткова угода також підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором q56024. 17 лютого 2022 року сторонами договору укладено додаткову угоду №2 до договору, якою продовжений строк позики на 7 днів до 24 лютого 2022 року та узгодили сплату відсотків на рівні базової процентної ставки у 1,99000%. За розрахунком станом на 24 лютого 2022 року відповідач відповідно до умов договору повинен сплатити позичальнику 417,9 грн. Додаткова угода також підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором h96080. Таким чином, ТОВ «Маніфою» мало право нараховувати проценти за договором лише з 17 грудня 2021 по 24 лютого 2022 року. Позивач згідно наданого ним розрахунку станом на 02 листопада 2022 року за період з 17 грудня 2021 року по 02 листопада 2022 року просить стягнути 15835,5 грн заборгованості за тілом кредиту та відсотками, тобто у розмірі, який був йому відступлений ТОВ «Маніфою». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України». Указаних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, з огляду на погоджені сторонами умови кредитного договору, відсутні підстави для нарахування процентів з 28 серпня 2022 року, тобто за межами строку кредитування, а їх нарахування позивачем є неправомірним. Оскільки позика надавалася відповідачу за договором строком з 17 грудня 2021 року до 24 лютого 2022 року, а його сторони узгодили розмір нарахованих відсотків за цей період, зокрема з розрахунку акційної процентної ставки за період з 17 грудня 2021 по 16 січня 2022 року в розмірі 9 грн (відсутні підстави для її перерахунку за п.п. 3.3 договору позики) та з розрахунку базової процентної ставки за період з 17 січня 2022 року по 24 лютого 2024 року у загальному розмірі 2208,9 грн (1791грн + 417,9грн), суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором № 3719723 від 17 грудня 2021 року в розмірі 5217,9 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту складає 3000 грн, заборгованість за відсотками - 2217,9 грн. А тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 5217,9 грн. В решті позовних вимог належить відмовити. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» були понесені судові витрати у сумі 2422,40 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи Платіжною інструкцією від 05.11.2024. Враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги частково (33%), з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 799,39 грн - пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial