Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про поділ майна подружжя. Ціна позову - 2846667 гривень. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03 грудня 2011 року позивач [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ) зареєструвала шлюб з [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №1876 (копія свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 03.12.2011 року). Від указаного шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 31.08.2021 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №2706 від 31.02.2012 року) та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 05.05.2023 року (повторне), видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №2460 від 26.08.2015 року). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2025 року (справа №754/16932/24) шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано в зв`язку з відсутністю наміру у сторін на збереження шлюбу. Після розірвання шлюбу позивач залишила за собою прізвище [PERSON] . У період перебування у шлюбі в інтересах сім`ї, за кошти батька позивача [PERSON] була придбана за договором купівлі-продажу майнових прав №20/4-47 від 25.11.2015 року, укладеного з ТОВ «Моноліт Плюс» квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій на даний момент зареєстрована позивач. Право власності на підставі зазначеного договору на спірну квартиру було в рівних частинах зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] . Згідно квитанції про сплату за договором купівлі-продажу майнових прав №20/4-47 від 25.11.2015 року №8042530049 від 25.11.2015 року та №8042530047 від 25.11.2015 року у рівних сумах на рахунок ТОВ «Моноліт Плюс» було сплачено по 479694,60 грн., а загалом - 959389,20 грн., відповідно [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] 07.05.2023 року, право власності належної йому спірної квартири перейшло в порядку спадкування за законом його дружині [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] право власності на належну їй спірного житла зареєстровано за позивачем. Підтвердженням переходу права власності є Свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.01.2024 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.Р. у спадковій справі №48/2023, зареєстроване у реєстрі за №109, згідно котрого, на даний час, право власності на спірної квартири належить позивачу. Загальна площа квартири складає 69,6 кв.м., житлова площа квартири складає 31,8 кв.м. Квартира, в цілому, складається з двох житлових кімнат. У спірній квартирі зареєстровано місце проживання позивача, що підтверджується копією паспорта та спільних дітей сторін, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 22.11.2024 року №2024/014135131 2024/014135132. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2025 року спірної квартири належить відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №20/4-47 від 25.11.2015 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2024 року спірної квартири належить позивачеві на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2024 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В. у спадковій справі №48/2023, зареєстроване у реєстрі за №109. Згідно Звіту номер К030325-2 про незалежну оцінку вартості спірної квартири номер [ADDRESS] від 03.03.2025 року, складеного ПП «Приват-Інвест» ринкова вартість зазначеного об`єкта нерухомості складає: 2 846 667 грн. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна зокрема, спірної квартири, яка належить відповідачеві. Позивач вважає, оскільки, майно було придбане в період шлюбу в інтересах сім`ї, так як родина з чотирьох осіб потребувала окремого житла, вона належить сторонам, як подружжю на праві спільної сумісної власності тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею частки квартири, належної відповідачеві, тобто, від загальної площі спірного житла, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.7 ст.175 ЦПК України повідомляють, що вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви здійснювалось з метою отримання доказів сплати [PERSON] 100% коштів за договором купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру. Так, направлявся адвокатський запит до фінансової установи, де [PERSON] (батько позивача), з її слів, зберігав кошти, а саме до: - АТ КБ «Приватбанк». АТ КБ « Приватбанк» було відмовлено у надані відповіді на адвокатський запит в зв`язку з відсутністю письмового дозволу особи-клієнта банку ( [PERSON] ) на розкриття запитуваної інформації. В силу настання смерті [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 16.01.2024 року у спадковій справі №48/2023 Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: Здійснити поділ квартири, право власності на котру зареєстровано за відповідачем, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за [PERSON] право власності на 18/4 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , право власності на котре зареєстровано за відповідачем. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено підготовчий розгляд справи. Протокольною ухвалою суду від 07.05.2025 року суд зобов`язав позивача уточнити прохальну частину клопотання та долучити до нього докази, що обґрунтовують заявлене клопотання про витребування від АТ КБ «Приватбанк» запитувану інформацію. 20.05.2025 року представником позивача на адресу суду подано заяву про виконання ухвали суду про уточнення клопотання про витребування доказів у справі. Під час підготовчого розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач щодо задоволених вимог не заперечував. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Судом встановлено, 03 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції в м. Києві зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №1876 (копія свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 03.12.2011 року). Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від даного шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 31.08.2021 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №2706 від 31.02.2012 року) та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 05.05.2023 року (повторне), видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №2460 від 26.08.2015 року). Відповідно до договору купівлі - продажу майнових прав №20/4-47 від 25.11.2015 року, укладеного між ТОВ «Моноліт Плюс» та [PERSON] , [PERSON] придбали на 2 особи в рівних долях:1/2 частина - [PERSON] та частина - [PERSON] майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно квитанції про сплату за договором купівлі-продажу майнових прав №20/4-47 від 25.11.2015 року №8042530049 від 25.11.2015 року та №8042530047 від 25.11.2015 року у рівних сумах на рахунок ТОВ «Моноліт Плюс» було сплачено по 479694,60 грн., а загалом - 959389,20 грн., відповідно [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії технічного паспорту на квартиру загальна площа квартири складає 69,6 кв.м., житлова площа квартири складає 31,8 кв.м. Квартира, в цілому, складається з двох житлових кімнат. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2024 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.Р. спадщину на частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] отримала її дочка [PERSON] . Спадкова справа №48/2023, зареєстроване у реєстрі за №109. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2024 року спірної квартири належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2024 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В. у спадковій справі №48/2023, зареєстроване у реєстрі за №109. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2025 року спірної квартири належить відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №20/4-47 від 25.11.2015 року. У спірній квартирі зареєстровано місце проживання позивача, що підтверджується копією паспорта та спільних дітей сторін, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 22.11.2024 року №2024/014135131 2024/014135132. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2025 року (справа №754/16932/24) шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Згідно Звіту номер К030325-2 про незалежну оцінку вартості спірної квартири номер [ADDRESS] від 03.03.2025 року, складеного ПП «Приват-Інвест» ринкова вартість зазначеного об`єкта нерухомості складає: 2 846 667 грн. Як вбачається із позовної заяви,після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна зокрема, спірної квартири, яка належить відповідачеві. Згідно ст. 57 СК України, 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з ч.1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки і майна, що є у спільній сумісній власності, і в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Цією ж статтею ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 364 цього ж кодексу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Як роз`яснює Постанова Верховного Суду від 3.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц (провадження №61-24518св18) за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як зазначає п.п.2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Суд вважає достовірним набуття прав на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Суду не надано доказів наявності між сторонами домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а отже слід виходити з того, що частки подружжя у праві власності на квартиру є рівними. Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги позивача про поділ майна подружжя. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved