Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 22.06.2023 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивачка [PERSON] просить: - визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м.; - здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у вигляді двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м.; - визнати за Позивачем - [PERSON] (код РНОКПП [NUMBER] ), право власності на 1/2 двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м., в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; - стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.09.2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народилась спільна дитина [PERSON] . Під час шлюбу відповідач вступив до СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» з метою придбання для сім`ї двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м., житловою 38.7 кв.м. Після виплати паю за рахунок спільних сімейних коштів СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» видало відповідачу довідку № 42 від 31.08.2015 року про повну виплату паю. На підставі даної довідки 18.02.2016 року приватний нотаріус Кобзар Т.С. зареєструвала за відповідачем право приватної власності на спірну квартиру. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2020 року шлюб між сторонами розірвано. 17.07.2023 року від представника [PERSON] адвоката Ульянова І.М. до суду надійшов відзив, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності. (а.с. 51-51) 17.07.2023 року від представника [PERSON] адвоката Ульянова І.М. до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. 27.07.2023 року від представника [PERSON] адвоката Ткач О.С. надійшла відповідь на відзив, згідно якої зазначила, що позов позивачкою був поданий 19.06.2023 року, а тому строку не пропущений (а.с. 62-63) Ухвалою суду від 19.03.2024 року підготовче засідання було закрито, справу було призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 17.12.2024 року про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON] Сирової В.В., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. № 162/25 від 16.01.205 року, 17.01.2025 року було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та отримана суддею 20.01.2025 року. Ухвалою суду від 24.02.2025 року справу прийнято до провадження у порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду по суті на 17.04.2025 року. У судове засідання 17.04.2025 року з`явилася представник [PERSON] адвокат Ткач О.С., від представника [PERSON] адвоката Ульянова І.М. до суду через електронну пошту надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Протокольною ухвалою суд згідно ч. 4 ст. 283 ЦПК України заяву адвоката Ульянова І.М. повернув без розгляду. Розгляд справи відкладено на 03.06.2025 року з метою повторного виклику відповідача та його представника. У судове засідання 03.06.2025 року з`явилася представник [PERSON] адвокат Ткач О.С., [PERSON] та його представник - адвоката Ульянова І.М. були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник [PERSON] адвокат Ткач О.С. просила поділити нажите під час шлюбу сторін майно квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м. та визнати за позивачку 1/2 частину вище вказаної квартири. Позов подано без пропуску строку. Дослідивши матеріали справи, наявні у ній докази, заслухавши пояснення представника позивачки, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено,\~що між [PERSON] та [PERSON] 10.09.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 511. У шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 жовтня 2012 року. Шлюб між сторонами було розірвано заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2020 року у справі № 522/14319/19, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 20.06.2020 року. (а.с. 54) Таким чином, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.09.2011 року по 20.06.2020 року. Предметом позовних вимог є визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя. Норми права, які підлягають застосуванню Відповідно до ст. 3 СК України смію складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України). У ст. 60 СК України\~\~зазначено, що\~\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ст.\~\~68\~\~СК України\~\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК\~\~України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України). Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ст. 61 СК України). Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19. Щодо квартири [ADDRESS] . З витребуваної ухвалою суду реєстраційної справи щодо майна квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 852698651101 судом встановлено наступне: Підставою виникнення права власності за титульним власником [PERSON] був Договір асоційованого членства у споживчому товаристві № 2/6 від 08.04.2013 року, укладений між СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» та [PERSON] . Згідно Додатку № 1 до Договору специфікація квартири: місцезнаходження будинку: [ADDRESS] , будівельний номер квартири [ADDRESS] , кількість кімнат 2. Відповідно до Акту взаєморозрахунків між СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» та [PERSON] від 31.08.2015 року фактична площа приміщення згідно з даних технічного паспорту БТІ складає 65,7 кв.м., площа приміщення, визначена у Специфікації складає 67,1 кв.м. Відповідно до Довідки про виплату паю від 31.08.2015 року № 42, виданої СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт», [PERSON] є асоційованим членом СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» на підставі договору асоційованого членства у споживчому товаристві № 2/6 від 08.04.2013 року. Пайовий внесок станом на 31.08.2015 року сплачений у повному обсязі та надане житлове приміщення (квартиру) [ADDRESS] . Відповідно до Акту прийому-передачі приміщення (квартири) від 31.08.2015 року було передано [PERSON] , який у свою чергу прийняв у власність, квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м. Згідно технічного паспорту, виготовленого 27.01.2016 року, квартира [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м., розташована на 2 поверсі 23 поверхового будинку та складається з 2 житлових кімнат загальною площею 38,7 кв.м., з яких: коридор 7,8 кв.м., гардероб 1,8 кв.м., житлове 14,9 кв.м.- 23,8 кв.м., кухня 10,8 кв.м., туалет 1,6 кв.м., санвузол 3,8 кв.м., балкон 1,2 кв.м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 331515366 від 08.05.2023 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] з 12.02.2016 року. Таким чином вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] згідно ст.ст. 60, 72 СК України, оскільки була придбана під час шлюбу. Виходячи з викладеного квартира [ADDRESS] підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Суд вважає, що позивачка належним чином довела підстави своєї вимоги щодо спірної квартири. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у справі про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. (Постанова ВП ВС від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. Враховуючи наведене суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,7 кв.м та житловою площею 38,7 кв.м. та про здійснення поділу. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності\~до ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на\~засадах\~верховенства права,\~бути\~законним\~і обґрунтованим. Законним\~є\~рішення,\~ухвалене\~судом відповідно\~до норм\~матеріального права\~із дотриманням\~норм процесуального\~права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. З позову вбачається, що шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 20.05.2020 року, рішення суду набрало законної сили 20.06.2020 року, а позивачкою даний позов було відправлено засобами поштового зв`язку 19.06.2023 року та зареєстровано канцелярією суду 22.06.2023 року. Крім того квартира, набута у шлюбі і зареєстрована лише на чоловіка, не була відчужена, то режим спільної сумісної власності зберігається і сторони можуть протягом будь-якого часу здійснити його розподіл, а не тільки протягом трьох років після розірвання шлюбу. У зв`язку з цим суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки позивачкою не пропущено строк на подачу даного позову. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати у виді сплати судового збору в розмірі 8 052 грн.

Outcome: partial