Jurisdiction: civil
Date: 2025-05-28 00:00:00

У січні 2025 року представник АТ «ПУМБ» Киричук Г.М., через систему «Електронний суд», звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитними договорами у загальній сумі 136 709,17 грн. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] було укладено договори: 29 січня 2021 року кредитний договір №2001802665201, за яким позичальнику видано кредит у сумі 49365 грн.; 26 серпня 2021 року кредитний договір №1010194279, за яким позичальнику видано кредит у сумі 36900 грн. Відповідно до умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, зокрема, заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 2001802665201 від 29.01.2021, сторони погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Також, сторони договорів погодили відсотки, строки користування коштами та відповідальність за порушення домовленостей. Такі умови за договорами були узгоджені позичальником шляхом підписання відповідних документів. Кредитний договір №1010194279 укладений в електронній формі, тобто за допомогою електронного підпису (ОТР-пароль на номер телефону). Підписавши вказану заяву позичальник беззастережно підтвердив, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» pumb.ua. У зв`язку з невиконанням кредитних зобов`язань, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 31.10.2024 склала: 1) по кредитному договору від 29.01.2021 № 2001802665201 становить 89191,12 грн., з яких: 49288,09 грн. - заборгованість за кредитом; 39903.03 грн. - заборгованість процентами; 0 грн. - заборгованість за комісією; 2) по кредитному договору від 26.08.2021 № 1010194279 - 47518,05 грн., з яких: 27651,48 грн. - заборгованість за кредитом; 6.99 грн. - заборгованість процентами; 19859,58 грн. - заборгованість за комісією. Тобто, загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 31.10.2024 склала 136709,17 грн. Позивач направив письмові вимоги (Повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була, а тому позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами. Відповідач [PERSON] позовні вимоги АТ «ПУМБ» не визнав та подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсними та нікчемними договори №2001802665201 від 29.01.2021 року та №1010194279 від 26.08.2021 року; визнати неукладеними договори №2001802665201 від 29.01.2021 року та №1010194279 від 26.08.2021 року. Зустрічний позов обґрунтований тим, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а тому, не є належним доказом наявності заборгованості. Розрахунок заборгованості із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає банк. [PERSON] зазначає, що позивачем до позовної заяви не долучено самих договорів, а містяться лише заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Матеріали справи не містять належного підтвердження із зазначенням дати та часу одержання [PERSON] примірника договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а тому відповідач вважає, що відсутні підстави вважати, що [PERSON] був ознайомлений саме з наданими позивачем договорами комплексного банківського обслуговування. Також у зустрічному позові зазначено про відсутність належних доказів надання позивачу кредитних коштів за обома кредитними договорами. На першій сторінці заяви №1010194279 в пункті 8 зазначено, що «Спосіб надання споживчого кредиту на загальні споживчі цілі: банківський переказ на рахунок [NUMBER] ». Однак, позивачем долучено до позовної заяви виписку по іншому рахунку [NUMBER] та по рахунку [NUMBER] в період з 26.08.2021 року по 31.102024 року. Окрім того, [PERSON] зазначає, що позивач включив до договору №1010194279 від 26.08.2021 умову про нарахування комісії (плату) за надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту, однак, сторони не передбачили конкретне найменування та розмежування цих послуг, а відтак до договору були включені платні послуги стосовно обслуговування кредиту, в тому числі послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, в тому числі інформації про платежі за цим договором, які сплачені, і які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншої інформації, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно. Отже, враховуючи, що відповідачу встановлено комісію (щомісячну плату) в тому числі і за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, то умови договору щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99%, що в грошовому виразі становить 1 103,31 грн. щомісяця, є нікчемними. Позивач за зустрічним позовом просив відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «ПУМБ» та задовольнити зустрічні позовні вимоги. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своє ухвалою від 23 січня 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначив справу до розгляду (а.с. 115). 10.02.2025 на адресу суду від [PERSON] надійшла скарга на неотримання копії позовної заяви (а.с. 118-122). 14.02.2025 судом направлено на адресу [PERSON] копію позовної заяви (а.с. 124). 14.02.2025 на адресу суду надійшла від відповідача заява про продовження строку для подання зустрічної позовної заяви та зустрічна позовна заява (а.с. 127-133). Ухвалою суду від 25 лютого 2025 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання недійсним та неукладеним кредитного договору - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків (а.с. 136-138). 26.03.2025 на адресу суду від [PERSON] надійшла заява про продовження строку для подання виправленої зустрічної позовної заяви та виправлена зустрічна позовна заява (а.с. 145-154). 08.04.2025 [PERSON] подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 157). Ухвалою суду від 15.04.2025 продовжено [PERSON] строк для пред`явлення зустрічної позовної заяви по справі, прийнято зустрічний позов [PERSON] до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання недійсним та неукладеним кредитного договору, до спільного розгляду з первісним позовом АТ «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, замінено судове засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с. 160-161). Ухвалою суду від 14.05.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті (а.с. 167-168). 29.05.2025 [PERSON] подав письмові пояснення (а.с. 172). Позивач в судове засідання не направив свого представника, про дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у прохальній частині позовних вимог просили здійснювати розгляд справи за відсутності представника банку. Відповідач [PERSON] заперечив щодо задоволення первісного позову, підтримав зустрічну позовну заяву. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги АТ «ПУМБ» підлягають до часткового задоволення, а зустрічна позовна заява не підлягає до задоволення, з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 29 січня 2021 року [PERSON] підписав заяву № 2001802665201 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 17), згідно умов якого позикодавець просив відкрити на його ім`я поточний рахунок № [NUMBER] та встановити кредитний ліміт у сумі 30 000,00 грн. Сторони погодили, що строк дії кредитного ліміту становить 12 місяців з дня надання кредитного ліміту, зі спливом вказаного строку, дія кредитного ліміту продовжується кожного разу на такий самий строк, у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін або підстав для його скорочення у порядку визначеному Договором комплексного банківського обслуговування. Стандартна процентна ставка складає 47,88 %, реальна річна процентна ставка - 47,88 % . Згідно довідки про збільшення кредитного ліміту по договору № 2001802665201, боржнику [PERSON] з 19.05.2021 періодично збільшували кредитний ліміт, та 03.03.2022 було встановлено кредитний ліміт у сумі 49365,00 грн. (а.с.72). Також, 26.08.2021 між [PERSON] та Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено кредитний договір №1010194279 (в електронній формі), який підписаний за допомогою електронного підпису (тип підпису: ОТР-пароль на номер телефону) (а.с. 12-15). За цим договором Позичальнику було надано кредит у сумі 36900,00 грн., строком на 24 місяці, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 2,99%, розмір процентної ставки - 0,01 % річних. Сторони погодили спосіб надання споживчого кредиту, шляхом банківського переказу на рахунок [NUMBER] . Пунктом 2.2.5 Розділу І Публічної пропозиції АТ "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб передбачено, що підписанням заяви на приєднання до договору, клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення договору клієнт ознайомився з повним текстом договору (в тому числі тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами договору. Відповідно до п. 5.1.4. Розділу І Публічної пропозиції АТ "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний своєчасно та повністю відшкодовувати банку сплачені ним кошти. Згідно з п. 5.1.7. Розділу І Публічної пропозиції АТ "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний сплачувати заборгованість по договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Так, позивачем до суду надано копії Заяв позичальника на укладення договорів комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, зокрема договір №2001802665201 містить особистий підпис [PERSON] , що ним не спростовано, а договір №1010194279 від 26.08.2021 укладений шляхом накладення електронного підпису, що також, [PERSON] не заперечив. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію"). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідач [PERSON] не надав суду будь-які докази, що підтверджують факт незаконного заволодіння його персональними даними, зокрема, відсутні вироки/рішення суду в кримінальному провадженні про встановлення винних осіб у вчиненні кримінального правопорушення та/або дій третіх осіб стосовно нього, що стосуються незаконності заволодінням персональними даними [PERSON] чи його банківською картою. Отже, в матеріалах справи відсутні докази того, що кредитний договір №1010194279 (в електронній формі) укладено іншою особою, натомість, наявні всі підтверджуючи докази, що грошові кошти були перераховані на банківську картку, яка належить [PERSON] . Відповідач [PERSON] заперечує нарахування і отримання коштів на рахунок [NUMBER] , який вказаний у договорі №1010194279 (а.с. 12-15). Однак, суд звертає увагу, що матеріали справи містять платіжну інструкцію №TR.51710899.13115.13604 (а.с.73) та виписку по картковому рахунку [NUMBER] (а.с. 81-83), з яких вбачається, що саме 26.08.2021 на картковий рахунок відповідача [PERSON] - [NUMBER] було здійснено зарахування кредитних коштів на суму 36 900,00 грн. Також, матеріали справи містять виписку по картковому рахунку [NUMBER] , з якої вбачається рух коштів, зокрема за кредитним договором № 2001802665201. Відповідачем не надано жодного доказу в спростування того, що вказані карткові рахунки йому не належать, або, що він не отримував вказаних коштів, чи, що дані кошти були надані йому за іншими правочинами укладеними у відповідні дати. Крім того, з виписок по карткових рахунках вбачається часткове виконання позичальником своїх зобов`язань за договорами, часткове повернення банку коштів. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц). Отже, наведені вище обставини підтверджують факт звернення відповідача [PERSON] до банку, укладення договорів та отримання ним кредитних коштів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами прав і обов`язків, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит» і спростовують заперечення відповідача про недоведеність даних обставин. Оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позичальнику було надано кредитні кошти та [PERSON] порушив свої зобов`язання щодо вчасного повернення кредитних коштів, а тому підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № 2001802665201 від 29.01.2021 в сумі 49288,09 грн. та по кредитному договору № 1010194279 від 26.08.2021 в сумі 27651,48 грн. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в частині нарахованих процентів в розмірі 39903,03 грн. по кредитному договору № 2001802665201, та 6.99 грн. - заборгованість за процентами по кредитному договору № 1010194279. Однак, вказані вимоги не підлягають до задоволення, оскільки, у порушення вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України, позивачем АТ «ПУМБ» не обґрунтований період нарахування відсотків, не надано обґрунтованого розрахунку цих сум із чітко наведеним періодом, відсотковою ставкою, щоб можна було перевірити такі нарахування відсотків та суми на які вони були нараховані в певний період. Матеріали справи містять неповні розрахунки заборгованості за договорами № 2001802665201, № 1010194279, складені самим позивачем (а.с.74-80). При цьому, жодного належного розрахунку (з визначенням періоду, із зазначенням відсоткової ставки, суми заборгованості на яку здійснено таке нарахування) цієї заборгованості не надано. Відповідач надав зустрічний позов та висловив свої заперечення/сумніви саме щодо нарахувань відсотків, комісії і деяких умов кредитних договорів, але позивач АТ "ПУМБ" не скористався правом на подання відзиву на зустрічний позов і не надав детального обгрунтованого розрахунку заборгованості з посиланням на умови договору, із відображенням періоду і всіх складових боргу. Виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості. Але позивач не надав обґрунтованого розрахунку заборгованості відсотків за вказаними кредитними договорами, із відображенням всіх складових боргу та періоду виникнення цього боргу, а тому вимога про стягнення боргу за нарахованими і несплаченими відсотками у вказаному розмірі не підлягає до задоволення за недоведеністю. Також, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога АТ «ПУМБ» щодо стягнення з [PERSON] комісії в сумі 19859,58 грн. за кредитним договором № 1010194279 від 26.08.2021р. При цьому, банк не наводить обгрунтування вимоги про стягнення з [PERSON] комісії в сумі 19859,58 грн., позивач не вказує передбаченого договором конкретного найменування та розмежування послуг, а відтак до договору були включені платні послуги стосовно обслуговування кредиту, які чітко не відображені в договорі та не перелічені в самій позовній заяві і в наданому суду розрахунку. Частиною 8 ст.18 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. У постанові Верховного Суду від 6 листопада 2023 року по справі №204/224/21 викладено таку позицію: «Якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, вимоги про стягнення за договором № 1010194279 від 26.08.2021р. комісії не підлягають до задоволення. Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсними та нікчемними договори №2001802665201 від 29.01.2021 року та №1010194279 від 26.08.2021 року, а також, визнати неукладеними договори №2001802665201 від 29.01.2021 року та №1010194279 від 26.08.2021 року. Щодо неукладеності правочинів, [PERSON] взагалі ніяким чином не обґрунтував своєї позиції, оскільки не заперечив підписання цих договорів. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: (1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; (2) наявність підстав для оспорення правочину; (3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова ВП ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц). Обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту про визнання кредитних договорів нікчемними не є ефективним, оскільки в цьому випадку, з огляду на обгрунтування позиції [PERSON] , ефективним способом захисту, який спрятиме відновленню прав позивача, буде визнання оспорюваного правочину недійсним. Однак, як вбачається із позовних вимог за зустрічним позовом, [PERSON] вважає, що договори №2001802665201 від 29.01.2021 року та №1010194279 від 26.08.2021 слід визнати недійсними та нікчемними з огляду на те, що ці договори не підтверджують отримання коштів, а є доказом лише наміру укласти правочин на отримання коштів в кредит. При цьому, [PERSON] в судовому засіданні не заперечив укладання (підписання) цих договорів, зазначивши, що підпис в договорі №2001802665201 схожий на його підпис, та через значну кількість укладених кредитних договорів саме в АТ «ПУМБ», [PERSON] вже не пам`ятає, чи отримував він кошти за вказаними договорами, не пам`ятає за якими саме договорами він повертав кредитору кошти. В той же час, [PERSON] не надає суду докази, що пред`явлена банком виписка по рахункам стосується інших договорів за якими [PERSON] саме в такий же час і в такому ж розмірі отримав кредит. Отже, суд критично оцінює наведену позицію позивача за зустрічним позовом . З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності ( Постанова КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова ОП КЦС ВС від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17). Суд звертає увагу, що [PERSON] за обома кредитними договорами, які наразі оскаржує в судовому порядку, вчиняв дії щодо повернення кредитних коштів, та оскаржив дані правочини, лише, в судовому спорі за зверненням АТ «ПУМБ» про стягнення з нього заборгованості у цій справі. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №127/23910/14-ц від 23.12.2020 р. зазначив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. З наданих суду виписок за обома кредитними договорами вбачається, що [PERSON] вносив кошти, погашав заборгованість. А внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання ним боргу, що, у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення такого договору. Адже без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо). Зазначені правові позиції Верховного Суду ґрунтуються на презумпції свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства. Підписуючи договір, позичальник погоджується на укладання договору саме такого змісту, що фактично нівелює усі доводи стосовно невідповідності умов договору без достатніх на це доказів. Суд, дослідивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що у відповідача [PERSON] існує обов`язок перед позивачем АТ «ПУМБ» щодо сплати заборгованості за кредитними договорами № 2001802665201, № 1010194279, за тілом кредиту, але суд вважає, що в рамках даної справи є недоведеними позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] процентів та комісії за користування коштами. Вимоги за зустрічним позовом є необґрунтовані та недоведені, а відтак, не підлягають до задоволення. Позивачем за зустрічним позовом не надано жодних належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову. [PERSON] скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). В даному випадку, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] лише розмір боргу по тілу кредиту за кредитним договором № 2001802665201 від 29.01.2021 в сумі 49288.09 грн. та по кредитному договору № 1010194279 від 26.08.2021 - 27651.48 грн., а суму нарахованих відсотків та комісії, суд вважає недоведеною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до стягнення. Зустрічний позов [PERSON] не підлягає до задоволення з наведених вище піцдстав. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно розміру задоволених вимог, та оскільки позов задоволено на 56,28% ((49288,09+27651,48) грн. х 100 : 136709,17 ), то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 1363,33 грн (2422,40 х 56,28% : 100). На підставі вище викладеного,

Outcome: partial