Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

03 березня 2025 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовною заявою про визначення ідеальних часток в приватизованій квартирі до [PERSON] , в якій просили визначити, що частки [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 20.05.2003 р., зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 18.12.1997 р., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 09.09.1997 р., зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданного 19.05.1994 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, є рівними та становлять по 1/3 частині частка кожного. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням від 19 травня 1994 року №02162 квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до технічного паспорту, що виготовлений Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 06.06.2007 року за реєстровим №19016 встановлено, що станом на 06.06.2007 року загальна площа вищезазначеної квартири складає 46,5 кв.м., в тому числі житлова 25,8 кв.м., коридор 6,1 кв.м., санвузол 3,4 кв.м., кухня 9,2 кв.м. Квартира обладнана: балкон 0,9 кв.м., лоджія 1,1 кв.м. Позивачі мають намір розпорядитись своєю власністю, але цьому перешкоджає відсутність визначених часток співвласників у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] . Оскільки вищезазначена квартира перебуває у спільній сумісній власності сторін, частки позивачів та відповідача, як співвласників, станом на дату подання позовної заяви, визначені не були, позивачі фактично позбавлені можливості в повній мірі реалізовувати належні їм правомочності власників, у зв`язку із чим вони змушені звернутись до суду за захистом своїх прав. Позовна заява надійшла до суду 03.03.2025 року. Ухвалою Заводського районного суду від 04.03.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху. 06.03.2025 року до суду надійшло клопотання представника позивачів про усунення недоліків. Ухвалою Заводського районного\~суду міста\~Миколаєва від 10.03.2025 року, вказану позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 02.05.2025 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Справа була призначена до судового розгляду на 03.06.2025 року. Позивачі в судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з тим, представник позивачів подав клопотання про розгляд справи за їх з позивачами відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, поштове відправлення повернуто з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що представник позивача не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу за відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 03.06.2025 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 19.05.1994 року свідоцтвом про право власності на житло Миколаївська міська служба приватизації державного житлового фонду посвідчила, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної сумісної власності громадянці [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 46,5 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації 813\~750 крб. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 19.05.1994 року №02162. Відповідно до довідки Миколаївської міської служби приватизації державного житлового фонду квартира [ADDRESS] службою приватизації зареєстрована на праві спільної сумісної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записана у реєстрову книгу за №866/сц та в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 04.10.2003 року. Право приватної спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 04.10.2003 року, номер запису 19016 в книзі №111 - згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації серії ВВА №197229, номер витягу 1644809, реєстраційний номер 2909702. Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації на квариру [ADDRESS] 06.06.2007 року виготовлено технічний паспорт в інвентаризаційній справі №20635 з реєстровим №19016 відповідно до якого власниками зазначеного нерухомого майна без визначених часток в праві спільної власності є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Свідоцтво про право власності на житло, стосовно якого виник спір між сторонами, видане 19.05.1994 року на момент дії Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року (в редакції на час видачі свідоцтва) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Таким чином, частки кожного співвласника - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки іншого в судовому засіданні не встановлено, тому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/3 частці спірної квартири кожному. Підстав для відступлення від рівності часток при визначенні їх в праві спільної сумісної власності не вбачається, угода про визначення часток з іншими співвласниками не укладена. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: approved