Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання договору довічного утримання від 18 лютого 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І.Я. за реєстровим номером 338. Позов мотивує тим, що всупереч умовам договору відповідач близько двох років не виконує взятих на себе за договором обов`язків. Позивач в силу похилого віку і стану здоров`я потребує постійного догляду, забезпечення продуктами харчування та ліками, чого не отримує від відповідача. Відповідач не здійснює тривалий час догляд за позивачем та не надає ніякої допомоги, не забезпечує позивача лікувальними засобами, не забезпечує одягом та взуттям, тобто, не виконує взяті на себе обов`язки, передбачені п.6 Договору. Позивач дізналася про те, що відповідач ще у вересні 2023 року виїхав з території України і з того часу не повертався, перебуває за кордоном. Таким чином, вважає, що на підставі положень п.\~1 ч.\~1 ст.\~755 Цивільного кодексу України, договір довічного утримання від 18 лютого 2016 року має бути розірваним, у зв`язку із чим звертається до суду. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Направив до суду заяву, в якій зазначає, що позов визнає, протягом тривалого часу проживає закордоном, умови оспорюваного договору дійсно не виконує. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Боброву Ю.Ю. (а.с. 16). Із відповіді №1305649 від 18.04.2025 з Єдиного демографічного реєстру отримано інформацію про реєстрацію місця проживання відповідача (а.с. 18). Ухвалою судді\~Личаківського районного\~суду м.\~Львова Бобрової\~Ю.Ю.\~від 22\~квітня 2025\~року позовну\~заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі (а.с. 19). Позивач та її представник в підготовче засідання не з`явились. Від представника позивача до суду поступила заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що 18 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко I.Я., реєстровий номер 338 (далі - Договір). У відповідності до п.\~1 Договору, [PERSON] передала у приватну власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого, [PERSON] зобов`язався надавати [PERSON] довічне матеріальне забезпечення. У відповідності до п. 6 Договору, за згодою сторін обов`язок набувача по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення його житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; здійснення догляду та надання необхідної допомоги; забезпечення належними лікувальними засобами; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям. У силу вимог п.\~7 Договору, грошова оцінка зазначених у договорі видів матеріального забезпечення за згодою сторін визначається в розмірі 300 гривень 00 копійок щомісяця, причому сторони можуть окремо домовлятися у майбутньому про збільшення, зменшення вартості матеріального забезпечення з врахуванням можливої інфляції, або індексації цін на окремі товари. Згідно п.1 2 Договору, цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання цих умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін в судовому порядку. Як встановлено із інформаційних довідок (а.с. 12, 13) 18 лютого 2016 року зареєстровано право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] , а також накладено заборону її відчуження (номер запису про обтяження 13324182). З позову вбачається, що з 2023 року та по даний час відповідач [PERSON] не здійснює догляд за позивачем та не надає необхідної допомоги, не забезпечує належними лікувальними засобами та придатним для носіння одягом та взуттям. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення Згідно положень статті 744 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з ч.\~1 ст.\~749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див.: постанова Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)). Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до п.\~1 ч.\~1 ст.\~755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч. 1 ст. 756 ЦК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статтей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі №509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі №755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі №755/1750/19. Відповідно до положень ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Згідно положень ч.\~3 ст.\~200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до положень ч. ч.\~1, 4 ст.\~206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б вказували на те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Звертаючись до суду із цим позовом, представник позивача [PERSON] вказував на невиконання відповідачем умов укладеного договору довічного утримання, зокрема щодо не здійснення догляду (піклування), не забезпеченням ліками та одягом. Вказані обставини відповідач підтвердив, як і факт перебування закордоном, та визнав позовні вимоги у направленій до суду заяві. Таким чином, з врахуванням визнання позову відповідачем, суд приходить до переконання, що такий підлягає до часткового задоволення. Суд звертає увагу позивача, що правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч.\~1 ст.\~756 ЦК України), а отже позовна вимога про визнання права власності на квартири [ADDRESS] є безпідставною і не підлягає до задоволення (аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №\~310/5175/15-ц). Відповідно до п.\~6 ч.\~1 ст.\~264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.\~141 ЦПК України, з врахуванням визнання відповідачем позову, з останнього в користь позивача підлягають стягненню 50% понесених нею судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 610,6 грн., а інших 50% підлягають поверненню позивачу.

Outcome: partial