Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-02 00:00:00

У квітні 2025 року ТОВ "ФК КЕШ ТУ ГОУ" звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 04 жовтня 2020 року між ТОВ "ЗАЙМЕР" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 156198 про надання фінансового кредиту шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір, відповідач підтвердила, що вона ознайомилась з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись. Сума виданого кредиту 2 000,00 грн на строк14 днів, стандартна процентна ставка 2 % в день або 730 % річних. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 13 січня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 9 760,00 грн, з яких 2 000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 7 760,00 грн прострочена заборгованість за процентами. Шляхом укладення договору факторингу позивач отримав право вимоги за вказаним вище кредитним договором. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 9 760,00 грн, 2 422, 40 грн судового збору та 10 500,00 грн витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до судового розгляду. Відповідач у встановлений судом строк надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила у задоволені позовних вимог відмовити, зважаючи на наступне. Так, відповідач стверджує, що фактично уклала цей договір під натиском її колишнього співмешканця, який мав самостійно повернути кошти, однак цього не зробив. Крім того, зважаючи на те, що остаточна дата повернення кредиту - 18 жовтня 2020 року, у даних правовідносинах сплив строк позовної давності. Розмір нарахованих процентів перевищує суму самого кредиту, а тому є необґрунтованим, економічно невиправданим та порушує принципи добросовісності, розумності та справедливості. Щодо переходу прав кредитора, відповідач зазначила, що позивач не міг набути права вимагати надмірні відсотки, що вже не мали правової сили на момент укладення договору факторингу. Позивач надав відповідь на відзив, у якому зазначив, що строк позовної давності щодо звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 156198 від 04 жовтня 2020 року було продовжено на строк дії карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦПК України продовжуються на строк його дії. Таким чином, строк позовної давності не підлягає застосуванню до позовних вимог про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором. Позичальник погодилась на умови, визначені договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим. Відповідач надала до суду заперечення щодо розподілу судових витрат, відповідно до яких просила визнати витрати на правову допомогу завищеними і такими, що не підлягають стягненню, а в разі їх стягнення, зменшити їх розмір до 2 000,00 грн. Відповідач також надала заперечення на відповідь на відзив, у яких вказала, що підстав для поновлення строку позовної давності у справі не існує, а тому суд повинен застосувати наслідки його спливу відповідно до ст. 267 ЦПК України. Крім того, відповідач жодних кредитних договорів з позивачем не укладала, коштами не користувалась, згоди на пролонгацію та нарахування процентів не надавала, докази отримання нею кредитних коштів та дійсного правонаступництва позивача відсутні. Крім того сторонами на підтвердження своїх позицій було надано письмові пояснення. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, пояснила, що договір укладено під впливом аб`юзивних стосунків, вказала, що договір факторингу діяв до 30 січня 2023 року, доказів продовження його дії не надано, отже позивач не мав права звертатись з позовом в квітні 2025 року, також послалась на недоведеність позивачем факту набуття права вимоги за кредитним договором, просила застосувати строки позовної давності, зменшити розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, в разі їх стягнення. Факт зарахування кредитних коштів на картку не заперечила, вказала, що про погашення кредиту їй не відомо. Заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд дійшов наступного висновку. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що 04 жовтня 2020 року між ТОВ "ЗАЙМЕР" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 156198 про надання фінансового кредиту. Відповідно п. 1.1 Договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 2 000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.2. Договору, кредит надається строком на 14 днів, тобто до 17 жовтня 2020 року. Згідно з п. 1.3. Договору, за користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2% (процентів) на добу. Тип процентної ставки фіксована. Відповідно п. 2.3 Договору, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Відповідно до інформаційної довідки ТОВ "Платежі онлайн", ТОВ "ЗАЙМЕР" надало відповідачу кредитні кошти у сумі 2 000,00 грн. Тобто, сторонами було погоджені всі істотні умови договору. В судовому засіданні відповідач факту укладення спірного договору, зарахування коштів на її рахунок, а також факту не здійснення платежів на погашення кредитної заборгованості не заперечувала. Тобто, факт існування між ТОВ "Займер" та відповідачем договірних відносин позичальника і кредитора, в судовому засіданні [PERSON] не спростовано. Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Як встановлено судом, 28 жовтня 2021 року між ТОВ " ЗАЙМЕР" та ТОВ " ФК КЕШ ТУ ГОУ" укладено договір факторингу № 01-28/10/2021. Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Аналогічні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. На підтвердження факту відступлення права вимоги позивачеві щодо кредиту, укладеного з відповідачем, суду надано копію підписаного договору факторингу №01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року, витяг з реєстру боржників до договору факторингу щодо [PERSON] на суму 9 760 грн, платіжне доручення № 1653 від 02 листопада 2021 року. При цьому відповідно до п. 6.2.3 договору факторингу, права вимоги переходять до фактора після підписання договору сторонами. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності цього договору, він недійсним не визнаний, натомість позивачем надано докази, які відповідають вимогам ст. ст. 77-80 ЦПК України та в сукупності свідчать про факт переходу до нього права вимоги за договорм від 04 жовтня 2020 року. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача стосовно не набуття позивачем права вимоги за спірним кредитом. При цьому доказів того, що право вимоги до відповідача було передано поза межами строку дії договору факторингу, суду не надано. А доводи відповідача щодо припинення переданого права вимоги після закінчення строку дії договору факторингу не ґрунтується на нормах закону. Крім того, в матеріалах справи міститься вимога про виконання зобов`язань за кредитним договором від 13 січня 2025 року щодо погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 760,00 грн, в якій повідомлено про зміну кредитора. Відповідно до витягу з реєстру боржників заборгованість [PERSON] за договором № 156198 від 04 жовтня 2025 року становить 9 760,00 грн, з яких 2 000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 7 760,00 грн прострочена заборгованість за процентами. Отже, на підставі наведеного, суд дійшов висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які належать до договірних зобов`язань, а саме випливають з договорів кредиту, встановив, що внаслідок невиконання відповідачем умов кредитного договору № 156198 від 04 жовтня 2020 року, у неї утворилась заборгованість в розмірі 9 760 грн., позивач набув права вимоги за вказаним кредитним договором, тому позов підлягає задоволенню. Щодо строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 156198 від 04 жовтня 2020 року, який укладено строком на 14 днів, тобто строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості мав би сплинути 18 жовтня 2023 року. Разом з тим, згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Приймаючи до уваги те, що перебіг позовної давності, було зупинено на строк дії воєнного стану стану, суд дійшов висновку, що позивач, звернувшись з даним позовом до суду 09 квітня 2025 року, не пропустив строк позовної давності. Суд також зауважує, що посилання відповідача в поданих заявах по суті справи (а. с. 48, 74) на неіснуючі процесуальні рішення суду касаційної інстанції не відповідає принципу добросовісності здійснення учасниками їхніх процесуальних прав. Щодо розподілу судових витрат. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, додаткову угоду № 1 до договору, акт про отримання правової допомоги від 05 травня 2025 року, рахунок від 05 травня 2025 року, платіжну інструкцію № 3 8334. Враховуючи співмірність наданих адвокатом Пархомчуком С. В. послуг зі складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг, ціною позову; беручи до уваги клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 4 500,00 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір сумі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу 4 500,00 грн. На підставі ст.ст. 203, 204, 207, 512, 514, 526, 625, 629, 638, 1050, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: approved