Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів. В обґрунтування заявленого позову посилається на те: що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.06.2015 р. у справі № 638\\229\\14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на 1\\2 частину житлового будинку та земельної ділянки визнано обґрунтованими та задоволено і, як установлено вказаним рішенням, «всі надані позивачем докази узгоджуються між собою і в сукупності дають суду можливість встановити дійсні відносини сторін, як шлюбні»; що позивач та відповідач з 1997 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу почали мешкати, як одна родина і [INFO] у них народилася донька [PERSON] ; що з 2012 року сім`я фактично розпалась, позивач та відповідач припинили ведення спільного господарства та життя родиною, а з 2014 року відповідач став мешкати окремо; що відповідач не надавав допомоги дитині, тому позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на неповнолітню дитину і рішенням суду стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12.06.2015, а рішенням суду від 08.11.2022 змінено спосіб стягнення аліментів на 1/4 частину всіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття; що рішенням № 554 від 24.07.2019 місце проживання [PERSON] було визначено до повноліття з мамою, тобто позивачем; що [INFO] [PERSON] виповнилось 18 років і вона проживає з позивачем, навчається; що після досягнення донькою повноліття батько жодним чином не допомагає їй, і все забезпечення покладається лише на матір, яка не має можливості самостійно повноцінно забезпечувати потреби дитини на утримання та навчання; що [PERSON] з 01.09.2024 р. навчається на 1 курсі Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, фізико-технічний факультет, спеціальність прикладна фізика та наноматеріали, на бюджетній основі; що вона навчається на денній формі навчання та не має можливості влаштуватись на роботу, щоб отримувати заробіток і самостійно утримувати себе; що саме на позивача лягли витрати на придбання одягу, взуття, харчування, витрати пов`язані з навчанням (підручники, канцтовари), всього необхідного для життя, у зв`язку з чим змушена звернутись до суду щодо стягнення аліментів. Також зазначає, що вона не здійснювала цілеспрямовано збір чеків пов`язаних з витратами на навчання, одяг, взуття, харчування, і т. ін., однак життєдіяльність людини передбачає необхідність здійснення вище перелічених витрат. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 141, 182, 191, 199, 200 СК України, пункт 20 Постанови Пленуму Верховного суду України, «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», просить задовольнити позовні вимоги, стягнувши з відповідача на свою користь на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання аліменти у розмірі 1/4 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, і до закінчення донькою навчання, але не довше, ніж до досягнення нею 23 років, установивши порядок виконання рішення суду шляхом перерахування аліментів на особистий банківський рахунок повнолітньої дочки. Вважає, що відповідач є здоровою, працездатною особою, інших дітей та/або непрацездатних осіб на утриманні не має, обмежень за станом здоров`я не має, працює та має регулярний заробіток, є фізичною особою-підприємцем, а також має у власності нерухоме та рухоме майно, зокрема дорогий автомобіль INFINITI QX50 (2018), є кінцевим бенефіціарним власником деяких підприємств, а саме 25 % у ТОВ «Компанія Динаміка» статутний капітал 1 000 000 грн., ПРАТ «Сміт» - сфера діяльності оптова торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням та програмним забезпеченням, тож має можливість надавати спільній з позивачем доньці матеріальну допомогу, сплачуючи аліменти на період навчання. Відповідач проти заявленого позову заперечив, посилаючись на те: що 16.10.2024 року його донька [PERSON] самостійно зверталася до суду з аналогічною заявою, та надалі відмовилася від її розгляду, у зв`язку з чим 18.11.2024 позовну заяву залишено без розгляду. На переконання відповідача це вказує на відсутність бажання отримувати аліменти у самої доньки, а мати доньки, звертаючись з позовною заявою про стягнення аліментів, не надала жодних доказів того, що повнолітня донька зараз проживає з нею і перебуває на її утриманні; що позивач сама зазначає, що немає ніяких чеків, що підтверджують придбання одягу, взуття, харчування, витрати пов`язані з навчанням (підручники, канцтовари), та iншi витрати позивача на утримання дитини. Вважає, що відсутність таких доказів може трактуватися як доказ відсутності витрат позивача на утримання дитини, адже остання вже брала участь у 4-х судових процесах, пов`язаних зі стягненням аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, і надавала подібні чеки до самого повноліття дитини. Вважає, що право позивача на стягнення аліментів відповідно до ст.199 п.3 СК України не є очевидним через відсутність доказів спільного проживання та участі позивача у утриманні дитини на даний час; що він є фізичною особою - підприємцем з 2013 року, розробляв та виробляв різні електронні пристрої, але внаслідок обстрілу під час бойових дій навесні 2022 року все його майно, пов`язане з підприємницькою діяльністю було знищене, у зв`язку із чим він був змушений призупинити свою комерційну діяльність та на даний час займається відновленням втраченої документації та фактично розробляє пристрої наново, не маючи можливості організувати виробництво та реалізацію пристроїв для отримання прибутку; що твердження позивача про те, що він має доходи від корпоративних прав, не відповідають дійсності, адже права власності у ТОВ «Компанія Динаміка» та ПРАТ «Сміт» не означають наявності доходів від діяльності цих компаній та він більше 10 років реально не має відношення до їхньої діяльності та не отримую якихось дивідендів, водночас на цей час указані компанії не ведуть комерційну діяльність; що він дійсно має у власності 1/2 житлового будинку, але друга половина зазначеного житла належить позивачу, і з 2017 року його право на користування цим житлом порушене позивачем, внаслідок чого він більше 7 років не має доступу до житла, що йому належить, водночас позивач періодично без його згоди здає весь будинок в оренду, а отриману орендну плату залишає собі, що підтверджується судовим рішенням. Крім того, у зв`язку з цими ж обставинами, 04.01.2018р. було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 192 УК України, а його залучено до участі у кримінальному провадженні в якості потерпілого. Таким чином, зараз він позбавлений законного права на користування своїм житлом; що зараз він змушений мешкати у друзів або орендувати житло, що вимагає додаткових фінансових витрат і заважає займатися відновленням бізнесу; що належний йому автомобіль був куплений вживаним і ввезений в Україну 25.09.2019, митна вартість автомобіля склала 338 648.36 грн, проте вік і вартість автомобіля, на переконання відповідача, не дають підстав вважати його дорогим. Водночас вказує, що на автомобіль накладено заборону відчуження, тож він не може бути джерелом доходів від продажу. Крім того, автомобіль необхідний йому у зв`язку з частими змінами місця проживання і для відновлення бізнесу; що його донька на цей час забезпечена житлом за місцем навчання у місті Харків, навчання відбувається за рахунок державного бюджету України і вона одержує стипендію; що позовна заява не містить будь-якого обґрунтування розміру допомоги, якої потребує його донька на думку позивача, а відсутність доходів та можливості користуватися своїм житлом не дає йому можливості для надання матеріальної допомоги, що, на переконання відповідача, є необхідною умовою для призначення аліментів. Посилаючись на положення ст. 199 СК України, п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3, а також висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12 березня 2020 року по справі № 531/582/18, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповіді на відзив позивач виклав наступні аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення: Вважає, що з наданих відповідачем документів (Акт про пожежу, додаток до нього, договір оренди) дійсно вбачається що він орендував приміщення та пожежею було знищено певні документи та майно, однак, в акті про пожежу конкретної інформації про майно відповідача не зазначено, а Додатком №1 внесено зміни до Акту пожежі та перелічено, що пожежею знищено певне майно, однак дана інформація вносилась на підставі заяв представника Інституту радіофізики та електроніки ім. О.Я. Усікова НАУ та відповідача, тож, на переконання позивача, пожежники внесли інформацію в Акт про пожежу та додаток до нього виключно зі слів (заяви) самого відповідача. Водночас вказує, що пожежа сталась 20.04.2022, а заяву про внесення уточнень з переліком майна відповідачем було подано лише 27.09.2024, тобто через більш ніж 5 місяців, що викликає сумнів у достовірності переліку майна. Також вказує, що надана відповідачем заява до ДПІ ГУ ДПС у Харківській області з повідомленням про пожежу та проханням звільнити від сплати податків не містить підпису самого відповідача, та викладені у ній обставини теж є лише власною позицією відповідача, при цьому відповідь на дану заяву відповідачем не надано, тож можна припустити, що або її немає в силу того, що заява не подавалась, або відповідь містить інформацію яка свідчить не на користь відповідача. Крім того вважає, що позаяк пожежа трапилась 20.04.2022, тобто більш ніж 2 з половиною роки тому, а відповідач є здоровою працездатною особою, не є прив`язаним до певного виду діяльності, то факт пожежі не позбавляє його можливості працювати та заробляти кошти; що, як зазначив сам відповідач, ним орендується мешкання для проживання, він їздить на автомобілі, отже несе витрати на пальне та обслуговування, ремонт автомобіля, тож вочевидь відповідач має доходи, які приховує, при цьому з незрозумілих причин не бажає надавати допомогу рідній дитині; що відповідач має гарний стан здоров`я, у нього відсутні інші діти та особи які потребували б його догляду. Водночас, заперечуючи доводи відповідача щодо її з донькою виїздів за кордон, вважає їх такими, що не відносяться до обставин справи, указуючи, що факт кількох здійснених виїздів позивача за кордон в період бойових дій не має відношення до позовної заяви та жодним чином не позбавляє Відповідача обов`язку надати допомогу своїй дитині на період навчання, адже у зв`язку з агресією рф проти України, повномасштабним вторгненням та жорстокими боями, обстрілами у тому числі м. Харкова з різною інтенсивністю в певний час, ці обставини дійсно викликають у багатьох громадян страх, паніку та бажання зберегти життя і здоров`я. До відповіді на відзив долучила чеки на придбання ноутбука та окулярів. Відповідач подав додаткові пояснення, в яких заперечив викладені у відповіді на відзив доводи, зокрема щодо спільного проживання позивача із дитиною, зазначивши, що відповідно до даних, наданих Головним центром обробки спеціальної інформації третя особа на даний час проживає за кордоном та протягом 2024 року вона приїжджала в Україну лише 1 раз влітку з 22.05.2024 по 16.08.2024, у зв`язку з чим, вважає надані позивачем дані про те, що вона та повнолітня донька мають однакову адресу реєстрації в [ADDRESS] недопустимими доказами спільного проживання. Наголосив на відсутності будь-яких підтверджень того, що мати несе будь-які витрати, пов`язані з утриманням повнолітньої дочки, тож, на його переконання, позивач не надала доказів того, що [PERSON] проживає з нею, і, відповідно, не має права звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на підставі ст.199 п.3 СК України. Крім того вважає, що обґрунтування розміру необхідної матеріальної допомоги при розгляді такого спору є обов`язковим. Зазначив, що наразі Поліна забезпечена житлом у м. Харків, отримує стипендію (2634,15 грн на місяць з грудня 2024 року згідно з довідкою про доходи ХНУ імені В.Н. Каразіна № 0103-11 від 10.01.2025) та має фінансову можливість проживати за межами України, а також здійснювати міжнародні поїздки. Відповідач вважає, що, виходячи з цих обставин, необхідність додаткової фінансової допомоги не є очевидною. Крiм того, повторно наголосив, що 16.10.2024 року [PERSON] самостійно зверталася до суду з аналогічною заявою, та надалі відмовилася від її розгляду, що на його думку свідчить про відсутність у неї бажання отримувати аліменти. При цьому пояснення представника позивача про те, що зі слів [PERSON] , вона та її адвокат не зрозуміли один одного і випадково подали позов, від якого надалі [PERSON] відмовилася через зайнятість, вважав непереконливими, оскільки, на його думку, після подання позову представництво в суді адвокат може виконувати самостійно та подальшу участь позивача вже не потрібно. Зрештою у зв`язку з ненаданням позивачем доказів того, що донька досі проживає з нею та перебуває на її забезпеченні, необґрунтуванням необхідності у матеріальній допомозі дитині, а також ненадання доказів наявності достатніх доходів у відповідача, просив суд у задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 12.03.2025 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору повнолітню доньку сторін [PERSON] . У своїх поясненнях третя особа позов підтримала, зазначивши, що вона, починаючи з 01.09.2024, навчається на першому курсі Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, на фізико-технічному факультеті, за спеціальністю прикладна фізика та наноматеріали, на бюджеті, на денній формі навчання; що вона не працює і працювати або мати підробіток не має ніякої змоги через те, що навчання займає весь її вільний час, позаяк є складним саме по собі, і від успіхів у навчанні залежить чи отримає вона стипендію; що у зв`язку з цим у неї відсутня можливість утримувати себе самостійно, нести всі необхідні витрати на навчання і що саме позивач весь час несе витрати на її утримання, навчання, придбання одягу, взуття, харчування, витрати пов`язані з навчанням (підручники, канцтовари, підписки, програми і інше без чого навчання неможливе), всього необхідного для життя. Зазначила, що зареєстрована та проживає разом з позивачем, утім на даний час у зв`язку з вторгненням РФ до України, бойовими діями, обстрілами ракетами та безпілотними апаратами, з остраху за свої життя та здоров`я, вони з матір`ю тимчасово виїхали за кордон, де проживають разом; що по завершенню бойових дій або зменшенню обстрілів вони планують негайно повернутись додому у м. Харків, за місцем реєстрації. Також указала, що жодних планів жити за кордоном у неї та/або у позивача немає та що вони не мають в країнах Європи статусу біженця, переселенця, або тому подібного, через що не отримують жодної допомоги, виплат, чи будь-яких інших коштів; що конкретного місця тимчасового знаходження за кордоном вона не бажає повідомляти через неприязні стосунки із батьком та той факт, що вважає це конфіденційною інформацією. Водночас зазначила, що наразі вони перебувають за кордоном у родичів, які тимчасово беруть на себе їхні основні витрати на проживання за кордоном та допомагають дещо полегшити фінансове становище. Позовну заяву повністю підтримала, підтвердила факт проведення її опитування адвокатом Шовковим О.С. та складення за його результатами протокол опитування, факт підписання нею указаного протоколу та правдивість зазначених у ньому відомостей, просила долучити копію протоколу до матеріалів справи. Відповідач у своїх додаткових поясненнях заперечив доводи третьої особи, зокрема щодо утримання її позивачем, пославшись на те, що 28.04.2023 позивач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, розгляд указаного спору закінчено 16.01.2025, в рамках указаної справи позивач надала суду близько 100 різних чеків на покупки до повноліття дочки, які позивач акуратно збирала протягом декількох років. На переконання відповідача відсутність чеків у даній справі не може трактуватися як юридична необізнаність або забудькуватість позивач, натомість може бути пояснена тільки відсутністю самих витрат. Водночас вказує, що заява третьої особи з приводу участі позивача в її утриманні фактично повторює текст позовної заяви, але також не містить будь-яких доказів. Водночас відповідач заперечив доводи третьої особи щодо неотримання ними в країнах Європи статусу біженця, переселенця або тому подібного та неотримання у зв`язку з цим будь-яких виплат, пославшись на те, що згідно з правилами ЄС, опублікованими на сторінці офіційного сайту https://www.eeas.europa.eu/ukraine/podorozhi-ta-navchannya_uk?s=232: Громадяни України з біометричними паспортами можуть перетинати кордон з 30 країнами Європи без оформлення візи та перебувати на території країн ЄС не більше 90 днів протягом 180-денного періоду. Водночас безвізовий режим не дає права на роботу в країнах ЄС. Він також не дає права на постійне проживання в країнах ЄС. Для цієї мети потрібно, оформити спеціальну національну візу, або декларацію про намір працевлаштування іноземця, або посвідку на проживання. Також вказує, що багато країн ЄС, продовжує приймати українців і надавати біженцям статус тимчасового захисту, який дає право проживати, працювати і вчитися в країні. Вважає, що, виходячи з даних Головного центру обробки спеціальної інформації у 2024 році позивач та третя особа по 2 рази кожна грубо порушували допустимий в ЄС час перебування 90 днів, що мало спричинити штрафи, депортацію і заборону на повторний в`їзд, а оскільки ні депортації, ні заборони на повторний в`їзд не сталося, вони очевидно мають статус, що дозволяє їм перебувати в ЄС більше 90 днів. У судовому засіданні представник позивача та відповідач підтримали доводи, викладені раніше в заявах по суті справи і поясненнях. Представник позивача наголосив, що [PERSON] незаміжня та потребує допомоги у зв`язку з тим, що навчається. При цьому вважав, що відповідач має можливість надавати таку допомогу. Щодо проживання позивача разом із донькою пояснив, що вони зареєстровані в м. Харкові за однією адресою, на даний час виїхали за кордон через небезпеку проживання в м. Харкові, де теж проживають разом, але, як йому відомо, будь-якого статусу не отримували, що підтвердила третя особа у своїх поясненнях. Вважав, що позивач має фінансову можливість надавати допомогу дитині, що продовжує навчання, однак приховує її. Крім того зазначив, що Акт про пожежу не може вважатись належним доказом неможливості здійснення відповідачем підприємницької діяльності, адже перелік знищеного майно до нього включено за заявою відповідача. Просив позов задовольнити, також заявив про надання доказів щодо розміру витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідач пояснив, що вони перебували у шлюбі з позивачем, але з 2014 року перестали спільно проживати. Зазначив, що він залишив все дружині та дитині, оплачував всі витрати, зокрема навчання в Авторській школі Бойко, його дружина (позивач) не працювала. Так продовжувалось три роки, але одного дня, коли він приїхав до будинку, де проживали позивач із третьою особою, з`ясувалось, що вони там не живуть, а його дружина здає будинок в оренду невідомими йому особам. Вважає, що дитина в цьому випадку, стала заручником ситуації. Після цього його відносини із донькою поступово погіршувались, колишня дружина не давала можливості бачитись із дитиною, були судові процеси щодо визначення порядку спілкування з дитиною, але ухвалені на його користь судові рішення його колишньою дружиною не виконувались. Вважав, що у його доньки є дохід від оренди будинку, а також, що виходячи з загальновідомої інформації про правила перебування на території ЄС позивач та третя особа не можуть не отримати тимчасового захисту або іншого статусу, інакше були б депортовані. Також наголошував на тому, що позивачем не доведено факту її спільного проживання із донькою, вважаючи, що їхня спільна реєстрації в місті Харкові указані обставини не доводить, як не доведено і факту несення нею витрат на утримання останньої, хоча в іншому процесі позивачем на підтвердження аналогічних обставин було надано близько 100 доказів. Крім того вважав недоведеним заявлений розмір аліментів, вказував на відсутність у нього доходів та наявність витрат, пов`язаних з орендою житла. Просив відмовити в позові, оскільки позивач не має права на позов через недоведеність спільного проживання, він не має можливості надавати допомогу повнолітній дитині та [PERSON] , на його переконання, не потребує допомоги, адже може собі дозволити проживати за кордоном та здійснювати міжнародні поїздки. Вислухавши сторони, дослідивши наявні в справі докази, суд установив наступні обставини та відповідні ним спірні правовідносини. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.06.2015 у справі № 638/229/14-ц визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку до нього площею 0,0866 гектарів з призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що все знаходиться в [ADDRESS] . Указаним рішенням також установлено, що сторони з 1997 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу почали мешкати, як одна родина. [INFO] у них народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції 25.11.2005. Згідно з поясненнями сторін з 2014 року вони стали мешкати окремо. Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради № 554 від 24.07.2019 р. місце проживання [PERSON] було визначено до повноліття з мамою, [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.06.2017 р. у справі №638/9931/15-ц вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 12.06.2015 року. Відповідно до Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова рішення суду від 08.11.2022 року спосіб стягнення аліментів було змінено на 1/4 частину всіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з дня набрання даним рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Постановою старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Харкові Східного МУМЮ від 31.10.2023 виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] аліментів було закінчено. 02.11.2023 року [PERSON] набула повноліття. [PERSON] з 01.09.2024 р. навчається на 1 курсі Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, фізико-технічний факультет, спеціальність прикладна фізика та наноматеріали, на бюджетній основі, на денній формі навчання та отримує стипендію в розмірі 2\~550,00 грн щомісяця. Згідно з наданим позивачем чеком вбачається факт придбання ноутбуку Lenovo Legion 5, сумки для ноутбука та пакета Comfi на загальну суму 44\~348,00 грн, проте дата купівлі вказана 13.08.2023. Згідно з поясненнями представника позивача, хоча цей ноутбук був придбаний і до досягнення [PERSON] повноліття, проте цей чек свідчить про наявність витрат пов`язаних з навчанням, зокрема на програмне забезпечення та інше. Як убачається з наданого позивачем чеку від 06.06.2024 були придбані послуга підбору рецепту до окулярів, оправа для окулярів, оптичні лінзи та послуга з установки лінз на загальну суму 11\~489 грн. За інформацією Шевченківського ВДВС у м. Харкові Східного МУМЮ станом на 13.08.2024 заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за зведеним виконавчим провадженням № 64878083, до складу якого входять ВП № 63459604 та ВП № 63459555 складала 392\~742,18 грн. Згідно з інформацією, отриманою в рамках виконавчого провадження № 63459604, за період з 03.11.2020 по 28.02.2024 [PERSON] 12 разів пересікала кордон України на виїзд та в зворотному напрямку. 03.03.2020 за [PERSON] зареєстровано легковий автомобіль INFININI QX 50 2018 року випуску вартістю 338\~642,36 грн. [PERSON] з 16.07.2013 зареєстрований як фізична особа підприємець, основний вид діяльності КВЕД 27.51. Виробництво електричних побутових приладів. Фізична особа підприємець [PERSON] з 11.07.2018 орендував виробничі приміщення загальною площею 183,2 кв.м. на 2 поверсі корпусу «Плауен» за адресою: [ADDRESS] , що перебувають на балансі ІРЕ ім. О.Я. Усикова НАН України. Згідно з Актом про пожежу ВЗНС по Київському району ХМТГ ХРУ ГУ ДСНС України в Харківській області від 20 квітня 2022 року в той день о 03 год. 32 хв. на вказаному об`єкті виникла пожежа, яка була ліквідована о 06 год. 50 хв, горів дах та приміщення на 2-му поверсі будівлі на площі 2000 кв.м., причина пожежі пов`язана з проведенням бойових (воєнних) дій, внаслідок чого згідно з додатком №1 до цього акту від 30.09.2022 знищено, зокрема покрівля та другий поверх в будівлі з обладнанням та інженерними комунікаціями, бухгалтерська та технічна документація щодо підприємницької діяльності ФОП [PERSON] , майно та обладнання (комп`ютерна та офісна техніка, обладнання виробничого цеху, готова продукція (реле напруги у кількості 7315 шт) та комплектуючі частини). Із заяви ФОП Павлюка А.О. начальникові ДПІ ГУ ДПС у Харківській області вбачається, що на підставі п.3 р. ІІ Порядку підтвердження можливості чи неможливості виконання платником податків обов`язків, визначених у підпункті 69.1 пункту б9 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, затвердженого наказом Мінфіну України від 29.07.2022p. № 225 зареєстрованого за № N 967/38303 від 25.08.2022р. останній повідомив, що внаслідок обстрілу 20.04.2022 р. орендоване ним приміщення площею 183,2 кв.м. на 2 поверсі корпусу «ПЛАУЕН», кімнати 44, 45, 46, 47, 48, [ADDRESS] ІPE ім. О.Я. Усикова НАН України (договір оренди №6в-18 від 11.07.2018) за адресою: [ADDRESS] , було повністю знищено, а також було знищено: вся бухгалтерська та технічна документація щодо підприємницької діяльності ФО-П [PERSON] , майно та обладнання (комп`ютери та офісна техніка, обладнання виробничого цеху, склад готової продукції та комплектуючі). У зв`язку з вищевказаним ФО-П [PERSON] , починаючи з 24 лютого 2022 року до закінчення в Україні дії воєнного стану не має можливості вести підприємницьку діяльність; подавати податкову звітність (податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків- фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, податкову декларацію платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця; сплачувати податки - єдиний податок, єдиний соціальний внесок; використовувати працю найманих працівників та сплачувати їм заробітну плату та податки. Просив звільнити його тимчасово від виконання податкових обов`язків до закінчення дії воєнного стану або до відновлення його підприємницької діяльності у більш ранні терміни. Згідно з поясненнями відповідача права власності у ТОВ «Компанія Динаміка» та ПРАТ «Сміт» не приносять йому будь-яких дивідендів та на даний момент ці компанії не ведуть комерційну діяльність, зокрема за даними ресурсу Opendatabot з 2020 року, ПРАТ «Сміт» (Код ЄДРПОУ - 23333098) має в штаті 1 співробітника і не має доходів, а ТОВ «Компанія Динаміка» (Код ЄДРПОУ - 36613722) з 2020 не подавало фінансової звітності зовсім. Указані обставини знайшли своє підтвердження при перевірці їх на вказаному ресурсі. Як установлено постановою Харківського апеляційного суду від 01.08.2024 у справі № 638/8893/20, відповідно до копії договору оренди житлового приміщення від 29 вересня 2016 року [PERSON] передала [PERSON] в тимчасове користування з 15 жовтня 2016 року по 15 липня 2017 року будинок за адресою: [ADDRESS] ; відповідно до п. 4.2 вказаного договору орендна плата за квартиру становить 1300 доларів США плюс комунальні послуги (зимовий період). За взаємною згодою сторонами обумовлено, що «Арендатор» на час підписання передає «Арендодателю» такі суми: 1300 доларів США сплата за 1 місяць, 1300 доларів США гарантійний платіж. Також, вказаний договір було доповнено власноруч, зазначено По закінченню опалювального сезону - 1400 доларів плюс комунальні. Згідно з постановою Харківського апеляційного суду від 31.10.2023 у справі № 638/16549/19 було накладено заборону відчуження на автомобіль INFINITI QX50, 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який належить [PERSON] на праві власності. Проте в судовому засіданні відповідач повідомив, що вказана справа нещодавно була розглянута по суті і накладену на автомобіль заборону відчуження було скасовано. Перевіривши указані обставини, суд установив, що постановою Харківського апеляційного суду від 05.02.2025 в указаній справі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року було змінене з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, тож рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року в частині скасування заходів забезпечення позову, вжитих постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року шляхом заборони відчуження на автомобіль INFINITI QX50, 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який належить [PERSON] на праві власності, набуло законної сили. Відповідно до відомостей наданих Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України протягом 2024 року позивач із донькою перебували в Україні в період з 22.05.2024 по 16.08.2024. Як убачається з наданої відповідачем копії позовної заяви [PERSON] до [PERSON] від 28.04.2023 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину до вказаної позовної заяви додано близько 80 доказів щодо понесення відповідних витрат. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Указане судам також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Указані висновки щодо застосування відповідних норм права, які суд в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, викладені у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року по справі № 381/2423/20. Тож до предмету доказування у спірних правовідносинах входять обставини щодо проживання дитини, яка досягла повноліття та продовжує навчання, із позивачем; потреби такої дитини у зв`язку із цим у матеріальній допомозі; наявності у відповідача можливості надавати таку допомогу. Надаючи оцінку доводам сторін та наданим ними доказам, суд доходить переконання, що позивачем не доведено жодної із указаних обставин. Так суд відхиляє доводи позивача про те, що доказом її спільного проживання із донькою є факт їх реєстрації за однією адресою в м. Харкові, та констатує, не ставлячи під сумнів наявність для цього об`єктивних підстав, що, як убачається з матеріалів справи, позивач та її донька фактично проживають не в Україні, а за кордоном. При цьому належних і допустимих доказів спільного проживання із донькою за кордоном позивачем не надано. Водночас суд вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами потребу дитини, яка продовжує навчання, у зв`язку із цим у матеріальній допомозі або понесення відповідних витрат, адже як убачається з матеріалів справи третя особа навчається дистанційно на бюджеті, тобто не несе прямих витрат за навчання, навпаки - отримує стипендію, позивач та третя особа згідно з наданими суду поясненнями не отримують жодної допомоги та проживають за кордоном за власний кошт, здійснюючи також міжнародні поїздки. При цьому суд вважає слушними доводи відповідача щодо ненадання доказів несення позивачем відповідних витрат на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, зокрема пов`язаних із таким навчанням, чи необхідності несення таких витрат, з огляду зокрема на попередню процесуальну поведінку позивача щодо подання доказів на підтвердження аналогічних обставин в іншій справі з подібним предметом доказування, визнаючи таку процесуальну поведінку позивача суперечливою. Водночас суд відхиляє доводи представника позивача щодо неможливості подання таких доказів через необхідність понесення витрат на їх переклад на українську мову, адже процесуальний закон передбачає компенсацію таких витрат (ст. 139 ЦПК України) або навіть їх забезпечення (ч. 1 ст. 135 ЦПК України). Зрештою суд вважає недоведеними належними і допустимими доказами обставини, на які в позові та відповіді на відзив посилалась позивач, щодо можливості відповідачем надавати повнолітній дитині, яка продовжує навчання, матеріальну допомогу. Навпаки суд констатує, доведення зворотного відповідачем, адже орендоване ним для здійснення підприємницької діяльності виробниче приміщення та обладнання, яке в цій діяльності використовувалось, повністю знищені внаслідок ворожого обстрілу. При цьому суд відхиляє доводи позивача щодо неналежності таких доказів через включення відомостей про збитки до Акту про пожежу за заявою самого відповідача, адже додаток до Акту про пожежу складений відповідною комісією в складі головного інспектора ВЗНС по Київському району ХМТГ ХРУ ГУ ДСНС України в Харківській області, представника ІРЕ ім. О.Я. Усикова НАН України та [PERSON] . Недоведення позивачем можливості відповідача надавати матеріальну допомогу є самостійною і достатньою підставою для відмові в позові про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання. Схожий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 531/582/18. Тож за встановлених у цій справі обставин, суд доходить переконання про відсутність підстав для задоволення позову. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed