Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

25.07.2024 року [PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. З 12 липня 1995 року по 03 березня 2016 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, і рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2016 року шлюб між сторонами був розірваний. Дитина залишилась проживати разом з матір`ю, а батько, в свою чергу, самоусунувся від виховання сина. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачкою самостійно, без участі та підтримки відповідача. [PERSON] не проявляє ніякої зацікавленості в подальшій долі своєї дитини, не цікавиться його успіхами, не телефонує йому, не дарує подарунків на день народження. Крім того, відповідач не забезпечує сина матеріально. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 13.03.2017 року з нього на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі частини від доходів відповідача щомісяця, починаючи з моменту подачі позову і до досягнення сином повноліття. Але [PERSON] свої аліментні зобов`язання не виконує, станом на 25.07.2024 року має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 222 676,72 грн. З огляду на викладене вище, позивачка просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.31-32). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.06.2025 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду. Сторони в судове засідання не з`явились. 20.05.2025 року до канцелярії суду від позивачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, оскільки на теперішній час вона разом з дитиною знаходиться в Угорщині в м. Будапешт, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити (а.с.54). 13.05.2025 року відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Від представника третьої особи [PERSON] 10.06.2025 року до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.58). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Справа розглядалась без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.12). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, син [PERSON] за домовленістю сторін залишився проживати разом з матір`ю (а.с.13). Дошлюбне прізвище [PERSON] позивачка змінила на [PERSON] при реєстрації шлюбу з [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб з нотаріально завіреним перекладом (а.с.6-9). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.12.2020 року з [PERSON] на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] в розмірі частини від усіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з моменту подачі позову і до досягнення сином повноліття (а.с.17). Свої аліментні зобов`язання відповідач не виконує. Згідно наданого державним виконавцем Тамарою Перепелятніковою розрахунку, станом на 25.07.2024 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів складає 222 676,72 грн. (а.с15). Крім того, згідно постанови державного виконавця за утворення заборгованості на відповідача також накладено штраф в сумі 111 338,36 грн., та з 15.09.2021 року обмежено право виїзду за межі України (а.с.14). Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить матері позивача, що підтверджується довідкою №59/24 від 22.07.2024 року (а.с.16), але з березня 2022 року разом з матір`ю перебуває в Угорщині. Батько дитини [PERSON] не виявляє бажання займатись вихованням своєї дитини, його життям та здоров`ям не цікавиться, не відвідує, матеріально не забезпечує, не проявляє ніякої зацікавленості в подальшій долі свого сина, не цікавиться його успіхами. Своїх батьківських обов`язків не виконує, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини не піклується, участі в його вихованні не бере. Службою в справах дітей Нікопольської міської ради наданий висновок № 276 від 12.03.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] . Як зазначено у висновку, відповідач не займається вихованням дитини. В свою чергу, неповнолітній [PERSON] через застосунок «Вайбер» надав органам опіки свої письмові пояснення, де зазначив, що батько з ним не спілкується, не телефонує, його долею не цікавиться. Його вихованням та утриманням займається виключно мати, з якою в нього дуже теплі і гарні відносини. [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батька батьківських прав відносно нього. Разом з тим, спеціалістом органу опіки та піклування було запропоновано [PERSON] соціальний супровід з метою його залучення до виховання сина, від якого відповідач відмовився. Спеціалістами Служби в справах дітей було порушено клопотання про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків. Однак, 25.01.2025 року [PERSON] з`явився до Служби у справах дітей, де написав заяву щодо розгляду питання на комісії з питань захисту прав дитини без його участі та не заперечував проти позбавлення його батьківських прав (а.с.49-50). Досліджені в судовому засіданні докази підтверджують, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не бере участі у його навчанні, вихованні, не забезпечує його матеріально, не цікавиться його здоров`ям, що негативно впливає на фізичний та моральний розвиток дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Інтереси дитини захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також згідно ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. При вирішенні даної справи, суд враховує також і практику ЄСПЛ, зокрема у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 року, вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України"). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дитиною та батьком зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки відповідача, позбавлення його батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідача на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції. Суд вважає висновок Служби в справах дітей обґрунтованим, в них наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] , без поважних причин залишив його без батьківської уваги та турботи, при цьому наявна відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, а отже поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Також, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що за приписами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, позивач не наполягала на стягненні з відповідача судового збору.

Outcome: approved