Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-10 00:00:00

До Рівненського міського суду Рівненської області звернулася з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру в [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомості 845440056101, становить 1/2 та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частки в кв. [ADDRESS] . Також просила стягнути з [PERSON] в якості компенсації половини вартості транспортного засобу марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий на користь [PERSON] в розмірі 325 500 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, позивачка уклала шлюб з [PERSON] 14 листопада 2014 року. Рішенням Рівненського міського суду від 09 листопада 2023 року у справі № 560/6183/23 шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2019 трикімнатну квартиру в [ADDRESS] . Крім того сторонами було придбано автомобіль марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий. Із відповіді Територіального сервісного центру № 5641 в м. Рівне від 09.08.2024 № 3 1/134аз-17-5641-2024 стало відомо, що за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] 13.04.2022 було зареєстровано транспортний засіб марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий. Однак, 10.06.2023 транспортний засіб перереєстровано на нового власника. Це засвідчує, що відповідач без згоди співвласниці - позивачки відчужив автомобіль. У зв`язку з тим, щоб не виникало ніяких перешкод позивачці зі сторони відповідача в користуванні квартирою, яка теж є спільним майном подружжя, позивачка хоче щоб у спільному сумісному майні подружжя було визначено її частку. Стосовно автомобіля, то позивачка не заперечує проти залишення автомобіля відповідачу, при умові стягнення половини ринкової вартості автомобіля на користь позивачки в якості компенсації. Позивачка не давала своєї згоди на реалізацію автомобіля відповідачем сторонній особі. Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна транспортний засіб, позашляховик/кросовер марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий, складеному 18.09.2024 ТОВ «КОНСАЛТИНГ ЕКСПЕРТИЗА» ринкова вартість становить 651 000 грн. Половина від цієї суми становить 325 500 грн. Ухвалою суду від 04.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Витребувано у відповідача [PERSON] копію правовстановлюючих документу на квартиру, а саме: копію договору купівлі-продажу від 30.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук О.В., реєстраційний № 688, трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; копію технічного паспортуна вказану квартиру. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вказує, що вимога про визнання права власності 1/2 трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] є безпідставною. оскільки кошти на її придбання йому надавала його матір з умовою її переїзду на утримання до сина при погіршенні стану здоров`я, про що була написана відповідна розписка. Відповідач вважає це особистою приватною власністю. Щодо вимоги позивачки стягнути з [PERSON] в якості компенсації половини вартості транспортного засобу марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, не заперечує із врахуванням здійсненої оцінки на момент продажу - 234 011, 14 грн. 02 грудня 2024 року представником відповідача подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на квартиру, в якій просить суд визнати право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Представницею відповідачки за зустрічним позовом 26.12.2024 подано відзив на зустрічну позовну заяву в якій вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання права особистої приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що якби у [PERSON] були особисті кошти на придбання квартири, то він неодмінно придбав би квартиру на праві особистої приватної власності, проте цього не сталось. Ухвалою суду від 02.01.2025 витребувано у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Червук Олени Василівни (адреса: м.Рівне, вул.Київська, 47 бізнес-центр "SkyLiner", секція А, офіс 709) копії документів, які були підставою для посвідчення нотаріусом 30.10.2019 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 688. Представницею позивачки за первісним позовом 26.12.2024 та 03.01.2025 було подано заяви про уточнення позовної заяви, в урахуванням яких просить суд: визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру в [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомості 845440056101, становить 1/2 та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частки в кв. [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] в якості компенсації половини вартості транспортного засобу марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий на користь [PERSON] в розмірі 325 500 грн. 08 січня 2025 року представником відповідача за первісним позовом подано відзив на уточнену позовну заяву, в якому просить відмовити позивачці у вимозі про визнання за нею права на 1/2 частки квартири [ADDRESS] та частково задоволити вимогу в частині стягнення 1/2 вартості автомобіля марки JEEP Patriot, 2015 року випуску, р.н. [NUMBER] , відповідно до звіту №136-23 про оцінку автомобіля, який проведений та виготовлений на час продажу. 08 січня 2025 року представником позивача за зустрічним позовом подано до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просить задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви і не брати до уваги думку представниці відповідачки за зустрічним позовом щодо викладених частково обставин у позовній заяві без дослідження всіх доказів у справі. Ухвалою суду від 07.03.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Викликано для допиту в якості свідків: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . В судовому засіданні представниця позивачки за первісним позовом первісний позов з урахуванням уточнених вимог підтримала з мотивів у ньому викладених, просила задовольнити. У задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити повністю. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову, з підстав викладених у відзиві на цей позов. Просив задовольнити зустрічну позовну заяву. Заслухавши представників сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, 25.10.2019 [PERSON] за договором купівлі-продажу набуто у власність квартиру [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.10.2019, посвідченого Червук О.В., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу за реєстраційним № 688. Пунктом 14 цього Договору передбачено, зокрема, що згода дружини покупця на покупку квартири, а також на укладення та підписання договору купівлі-продажу підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчений 30.10.2019 О. В. Червук, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу. Як стверджується заявою [PERSON] від 30.10.2019, остання згідно ст. 65 СК України, діючи вільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, надаю згоду на покупку моїм Чоловіком [PERSON] , квартири [ADDRESS] , та на укладання і підписання договору купівлі-продажу вищевказаної квартири. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , розмір частки 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 845440056101. Як вказано у звіті про незалежну оцінку нерухомого майна, складеного оцінювачем Приватне підприємство "Оцінка", вартість об`єкта нерухомого майна, квартири [ADDRESS] становить 1 380 596, 00 грн. Згідно розписки від 27.10.2019 [PERSON] позичив кошти в сумі 250 000, 00 грн. у [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS] , з умовою її переїзду на утримання до сина при погіршенні стану здоров`я. Рішенням Рівненського міського суду від 09.11.2023 у справі №560/6183/23 шлюб між сторонами було розірвано. Щодо поділу квартири, суд зазначає, що у статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). У постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 703/715/23 (провадження № 61-6802св24) Верховний Суд виснував про те, що квартира, яку один із подружжя придбав за письмовою згодою іншого з подружжя й оформив на себе під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України). У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (див. постанову Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 (провадження № 61-16606св23)). Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №638/2341/20 (провадження № 61-14817св23) вказував, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 756/2527/16-ц (провадження № 61-5837св20) вказано, що: «виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. […] вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто». Касаційний суд вже звертав увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі №215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)). Відповідно до частин другої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства (частина перша статті 9 СК України) Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частини перша - третя статті 65 СК України). Верховний Суд неодноразово зауважував, що по своїй суті згода подружжя є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17 (провадження № 61-343св19); 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18 (провадження № 61-18048св20); 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21); 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц (провадження № 61-5251св2); 06 липня 2022 року у справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)) викладено такий висновок: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність». З урахуванням наведених приписів чинного законодавства та судової практики, суд зауважує, що суд не може своїм рішенням підміняти домовленість (договір) між подружжям, яка не суперечить умовам законодавства України та моральним засадам суспільства. (див. постанову Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 466/7242/22 (провадження № 61-6448св24)). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 759/1534/18 (провадження № 61-8473св23)). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19)). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Установивши, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, а також те, що перед придбанням відповідачем спірної квартири обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму такого нерухомого майна, а саме набуття такого у спільну сумісну власність за спільні кошти подружжя, що стверджується заявою [PERSON] від 30.10.2019 та положеннями пункту 13 укладеного після цієї заяви договору купівлі-продажу квартири від цього ж числа, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та його поділу, визнавши за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, по 1/2 частині за кожним, право власності на: квартиру [ADDRESS] . За наведених обставин первісний позов в ці частині є обґрунтованим та підлягає до задоволення судом. При цьому, враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність правових підстав для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та його поділу між сторонами, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на квартиру не підлягає до задоволення. Стосовно вимоги за первісним позовом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в якості компенсації половини вартості транспортного засобу марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий в розмірі 325500, 00 грн суд зазначає таке. Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС від 09.08.2024, транспортний засіб марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий, 13.04.2022 був зареєстровано на [PERSON] . При цьому, 10.06.2023 вказаний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як було встановлено, судом та не заперечується сторонами під час перебування у шлюбі сторонами було придбано транспортний засіб марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий, який був зареєстрований на відповідача, який в подальшому було відчужено відповідачем. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки спірний транспортний засіб був придбаний у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна транспортний засіб, позашляховик/кросовер марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий, складеному 18.09.2024 ТОВ «КОНСАЛТИНГ ЕКСПЕРТИЗА» ринкова вартість становить 651 000, 00 грн. Згідно звіту про оцінку автомобіля JEEP PATRIOT, 2015 року, складеного оцінювачем Е. Дубовиком 18.05.2023 , його ринкова вартість становить 234 011, 14 грн. Сторони згоди щодо вартості спірного автомобіля не дійшли. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.ч.1-3 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. З огляду\~на те,\~що звіт\~з незалежної\~оцінки майна,\~складений ТОВ\~«КОНСАЛТИНГ ЕКСПЕРТИЗА»\~без технічного\~огляду КТЗ\~оцінювачем,\~оскільки на\~час оцінки\~він належав\~не [PERSON] ,\~оцінка проведена\~без врахування\~укомплектованості та\~фактичного технічного\~стану,\~а також\~враховуючи,\~що сторонами\~клопотання про\~призначення судової\~товарознавчої експертизи\~не заявлялось,\~суд дійшов\~висновку що\~транспортний засіб марки JEEP PATRIOT, 2015 року випуску, колір сірий підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного транспортного засобу у розмірі 117 005, 57 грн, що становить 1/2 його вартості згідно звіту про оцінку автомобіля JEEP PATRIOT, 2015 року, складеного оцінювачем [PERSON] 18.05.2023. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 8 073, 04 грн. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні зустрічного позову, витрати по сплаті судового збору слід покласти на [PERSON] .

Outcome: partial