Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

У березні 2025 року до суду звернулась представниця позивачки [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав у відношенні його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів на його утримання. В позовній заяві представниця позивачки посилається на те, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 26 січня 2021 року було укладено шлюб, який в подальшому рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2024 року було розірвано. 09 лютого 2021 року до актового запису про народження дитини, за заявою відповідача про визнання батьківства, було внесено зміни щодо батька дитини, а саме з [PERSON] на [PERSON] . Наданий час відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, вихованням дитини не займається. Відповідач [PERSON] самоусунувся від виховання дитини, не цікавиться її життям та здоров`ям, в зв`язку з чим просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини. Крім того, позивачка просить суд відповідно до ст. ст. 166, 184, 193 СК України стягнути з відповідач аліменти в розмірі 1/4 частки усіх всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того позивачка в судовому засіданні повідомила, що дитина вже протягом тривалого часу, після того як вона повідомила їй, що відповідач не є її біологічним батьком, взагалі про нього не згадує. У поданому відзиві відповідач позовні вимоги не визнав. Відповідач посилаючись на те, що оскільки саме внаслідок поведінки позивачки він перестав спілкуватися з дитиною та створення нею відповідних умов, що свідчить про відсутність в його діях винної поведінки щодо ухилення від виховання дитини, просить суд відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи направив до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 26 січня 2021 року було укладено шлюб, який в подальшому рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №282/1114/23 від 10 січня 2024 року було розірвано. (а.с.28) Також встановлено, що на підставі заяви відповідача [PERSON] про визнання батьківства №2/22.7-111 від 09 лютого 2021 р., було внесено зміни до актового запису про народження дитини, а саме: відомості про дитину "прізвище" з [PERSON] на [PERSON] ; по батькові з [PERSON] на [PERSON] ; відомості про батька власне ім`я з [PERSON] на [PERSON] ; по батькові з [PERSON] змінено на [PERSON] ; дата народження змінено на [INFO] . (а.с.18,19) Таким чином, з встановлених обставин вбачається, що відповідач являється батьком малолітньої дитини [PERSON] внаслідок подачі ним заяви про визнання батьківства. Згідно висновку органу опіки і піклування Любарської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету цієї ж ради, орган опіки і піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його дитини [PERSON] , [INFO] /а.с.82-84/. Згідно характеристики на дитину, яку долучено позивачем до позову, відповідач [PERSON] жодного разу в закладі де навчається дитини не з`являвся та не цікавився її життям в дитячому садочку (а.с.23). Згідно ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п.18 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у Принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини тим, що він як його батько не створив належного розвитку дитині, а саме: взагалі не цікавиться життям дитини, не спілкується з ним, не надає будь-якої допомоги. Доводи представника відповідача, що позивачка сама створила умови, які унеможливлюють спілкування відповідача з дитиною, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, оскільки ним в порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України не надано відповідних доказів. Отже, враховуючи вищевикладене, а також з метою забезпечення інтересів і потреб дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Згідно ст. 166 СК України, особа, що позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини, а саме в розмірі 1/4 частки усіх всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня подачі позову. На підставі ст. 141 ЦПК України також необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved