Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-12 00:00:00

Прокурор, діючи в інтересах держави, звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди державі, а саме територіальній громаді міста Черкаси, в особі Черкаської міської ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом її звільнення [PERSON] через знесення (демонтаж) самочинно збудованого нерухомого майна - нежитлової будівлі площею 55,6кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Додатково в позові заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] на користь Черкаської обласної прокуратури судових витрат. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що відповідачкою здійснене незаконне розміщення нежитлової будівлі та самовільне зайняття земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , оскільки забудова здійснена без дозвільних документів та згоди Черкаської міської ради на земельній ділянці, що не була відведена відповідачці для цієї мети. Посилаючись на те, що внаслідок дій відповідачки відбулася зміна обсягу правомочностей Черкаської міської ради, зокрема щодо розпорядження належної їй земельною ділянкою під нерухомим майном, то на підставі положень частин 1, 2, 4 статті 376, статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України єдиним способом захисту передбачено саме знесення самочинно збудованого майна. Оскільки Черкаською міською радою та її виконавчим органам жодних заходів до припинення незаконного використання земельною ділянкою не вжито, претензійно-позовну роботу, спрямовану на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна та демонтажу споруд, не проведено, то прокурор звернувся до суду з цим позовом. Від відповідачки заперечень проти позову не надходило. 06.01.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 25.02.2025р. судом закрити підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. В судове засідання відповідачка не з`явилася, про причини неявки не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судової повістки за зареєстрованою адресою місця проживання та шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду через веб-портал суду. На підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні прокурор Черкаської окружної прокуратури Дячкова Л.В. підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник позивача Черкаської міської ради Коломієць Т.В., яка діє на підставі довіреності №19349-01-21 від 20.12.2024, в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. 04.06.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 11.12.2013р. між Черкаською міською радою та ФОП [PERSON] був укладений договір №540 пайової участі в утриманні об`єкту благоустрою, відповідно до якого ФОП [PERSON] підтвердила намір розмістити торгівельний павільйон площею 30кв.м. для продажу продовольчих товарів (Тимчасова споруда) на об`єкті благоустрою [ADDRESS] та сплачувати до міського бюджету кошти, як пайову участь в утриманні об`єкту благоустрою площею 59,5кв.м. Строк дії такого договору визначений періодом з 28.10.2013р. по 28.10.2018р. /а.с. 14-15/. На підставі заяви відповідачки від 30.11.2018р. за нею зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 55,6кв.м., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1709585971101, номер відомостей про речове право - 29217176). Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості зазначено договір пайової участі №540 від 11.12.2015р., технічний паспорт №579-18 від (виданий ФОП [PERSON] ). /а.с. 16-20/. За результатом розгляду скарги Черкаської міської ради від 17.06.2024р. Міністерство юстиції України винесло наказ від 28.08.2024р. №2548/5, відповідно до якого визнало прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювало рішення від 03.12.2018р. №44366260 державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості» Черкаської області Каленчука М.А. /а.с. 24/. Відповідно до загальнодоступних даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua) встановлено, що відсутня інформація про наявність дозвільних документів на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] . Відповідно до інформації Реєстру містобудівних умов та обмежень м. Черкаси (http://rada.ck.ua/reestrmuo/), яка є загальнодоступною, Департаментом архітектури та містобудування Черкаської міської ради містобудівні умови і обмежень для проектування об`єкта будівництва [PERSON] не видавалися, земельна ділянка в оренду не передавалась, що підтверджується відсутністю прийнятого рішення Черкаської міської ради (https://chmr.golos.net.ua/). Враховуючи, що відповідачка самовільно зайняла земельну ділянку, яка є об`єктом комунальної власності Черкаської міської ради, та без належних на те правових підстав здійснила забудову такої земельної ділянки шляхом розміщення на ній нежитлової будівлі, чим порушує права власника земельної ділянки, тобто територіальної громади міста Черкаси, то прокурор звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір стосується захисту прав власника земельної ділянки і регулюється положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Земельного кодексу України (далі ЗК), а також інших нормативно-правових актів. При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК). Відповідно до ст. 12 ЗК розпорядження землями територіальних громад, надання їх у власність або користування належить до виключної компетенції міської ради. Згідно з ч. 1, 2 ст. 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. На відміну від рухомих речей, нерухомість має безпосередній та нерозривний правовий зв`язок із земельною ділянкою, на якій вона розташована. У силу особливого правового статусу нерухомого майна чинне земельне законодавство передбачає і особливий пріоритетний порядок набуття законним власником нерухомості речового права на земельну ділянку, зокрема: автоматичний перехід речового права на землю (ст. 120 ЗК), отримання земельної ділянки у власність поза конкурсом (ч. 2 ст. 134 ЗК) тощо. У той же час такий порядок відсутній щодо власників рухомого майна, які можуть набути прав на земельну ділянку на загальних підставах у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» Земельного кодексу України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки. Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч. 3 ст. 375 ЦК). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (п. 5 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Частиною 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 27.05.2015р. у справі № 6-159цс15, від 02.12.2015р. у справі №6-1328цс15 та від 24.04.2024р. у справі № 554/8156/21. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 375 ЦК у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме манно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на ного земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, манно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом положень статті 376 ЦК не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021р. у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022р. у справі № 923/196/20). Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 ЗК є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 125 ЗК передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що наразі відсутні документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь- які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином,\~законні правові\~підстави зайняття\~зазначеної земельної ділянки відсутні. Частиною 1 статті 319 ЦК визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з приписами статті 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Верховний Суд у постанові від 02.06.2022р. у справі № 910/14524/19 виснував, що особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт. Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від у справі № 916/1174/22). Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10.04.2024р. у справі № 522/14563/18 та від 24.04.2024р. у справі № 554/8156/21. Згідно зі статтею 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.11.2023р. у справі № 916/1174/22 зроблено висновок, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Крім того, про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва є неефективними способами захисту, вказував Верховний Суд у постанові від 27.04.2022р. у справі № 521/21538/19 та від 10.04.2024р. у справі № 522/14563/18. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки рішення про надання земельної ділянки для її розміщення Черкаською міською радою не приймалося, будь-яких дозвільних документів на її будівництво компетентні органи не видавали. Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет спору, беручи до уваги, що спірна нежитлова будівля збудована за відсутності будь-яких дозвільних документів, а земельна ділянка для її будівництва не виділялась, то за змістом положень ч. 1, 2, 4 ст. 376, ст. 391 ЦК, ст. 152 ЗК належним способом захисту передбачено саме знесення самочинно збудованого майна. Своєю чергою, оскільки Черкаська міська рада, як власник земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності [PERSON] на самочинно збудований об`єкт, то задоволення позовних вимог щодо зобов`язання її знести спірну нежитлову будівлю узгоджується із наведеними положеннями Земельного кодексу України та приписами частини 4 статті 376 ЦК. Додатково суд звертає увагу, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Таким чином, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади «правової процедури», яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи. Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року №5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення. Тому, коли йдеться про вчинення дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності. Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи. Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №826/13000/18. Суд наголошує, що відповідно до Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п`ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129 Конституції України). Суд також враховує, що відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Sporrong and Lonnroth v. Sweden», заяви № 7151/75, № 7152/75; «James and others v. the United Kingdom», заява № 8793/79; «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та № 37943/06; «Сєрков проти України», заява № 39766/05; «Трегубенко проти України», заява № 61333/00; «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, «Борисов проти України», заява № 2371/11) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70). В даному випадку легітимною метою цього позову є забезпечення належного використання земельної ділянки, що належить територіальній громаді м. Черкаси. Самочинне будівництво нежитлової будівлі та фізичне зайняття нею земельної ділянки комунальної власності, не позбавляє територіальну громаду м. Черкаси права володіння земельною ділянкою, проте неправомірно створює їй перешкоди у його повноцінному використанні та розпорядженні, а отже суперечить інтересам суспільства в цілому. Недотримання встановлених законодавством вимог до розміщення тимчасових споруд погіршує умови для життєдіяльності територіальної громади в цілому та кожного її члена окремо, може загрожувати протипожежній, санітарній та екологічній безпеці тощо, безпеці учасників дорожнього руху та відвідувачів таких споруд, негативно впливає на безпечні для життя і здоров`я умови перебування на території відповідного населеного пункту, створює ризики настання аварій, інших надзвичайних ситуацій. Відтак, дотримання встановленого законом порядку провадження підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці становить публічний (суспільний) інтерес її громади. Об`єктивна констатація недобросовісності поведінки [PERSON] виключає наявність критерію непропорційності втручання у право на володіння майном, відсутності справедливого балансу між інтересами суспільства й приватними інтересами відповідача у фактичному володінні спірною земельною ділянкою. Отже, приватні інтереси [PERSON] у володінні самовільно збудованим нерухомим майном - нежитловою будівлею по [ADDRESS] - не перевершують загальні інтереси територіальної громади м. Черкаси у контролі за комунальним майном. З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння земельною ділянкою, яка належить всьому Українському народові. Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), зміст порушень права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес позивача, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками для відповідачів й інших осіб, оцінивши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог, а відтак, про необхідність їх задоволення в повному обсязі. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого прокурором при зверненні до суду в сумі 2422,40грн. /а.с. 1/, які відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки. На підставі вищевикладеного і

Outcome: approved