Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-09 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2013 році позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 199. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2022 шлюб між сторонами розірвано. Як вказує позивачка, діти проживають разом із матір`ю, однак вона не може самостійно забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей. При цьому, батько є працездатним та має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей. Враховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей - сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх доходів відповідача, починаючи з 16.08.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2024 матеріали вказаної справи передані судді [PERSON] . Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м.Києва від 27.02.2025 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 761/42482/24 у зв`язку з тим, що 04 лютого 2025 року суддю [PERSON] наказом голови суду від 05 лютого 2025 року № 02-04-К-27 відраховано зі штату суддів Шевченківського районного суду міста Києва у зв`язку зі звільненням у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 04 лютого 2025 року № 171/0/15-25. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2025 матеріали вказаної справи передані для розгляду судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.03.2025 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, де зазначила що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату та час розгляду справи. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст.280 ЦПК України. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09.03.2013 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №199, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 09.03.2013 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] у сторін народився син, [PERSON] (зворот а.с.5). [INFO] у сторін народився син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2022 у справі № 755/19859/21 шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Як установлено у судовому засіданні, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Звертаючись до суду із позовом позивачка зазначала, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч. 2, 3 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що на утриманні відповідача є інші діти, щодо яких у нього виникає обов`язок утримання відповідно до закону, а також не надано відомостей про незадовільний стан його здоров`я. Разом з цим, звертаючись до суду з позовом позивачка просить стягнути з відповідача аліменти починаючи з 16.08.2023, не обґрунтовуючи жодним чином підстав для стягнення аліментів за минулий час. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Враховуючи те, що позивачкою не надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але вона не могла їх одержати, у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, суд не вбачає правових підстав для стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання дитини саме з 16.08.2023. З вищенаведених положень законодавства суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення позивачки до суду, а саме з 08.11.2024 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial